Справа № 756/6010/16-а
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 756/6010/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Луценко О.М. Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

25 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Оболонського районного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, начальника відділу обслуговування громадян в Оболонському районі Ступаковської Світлани Василівни, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві Глущенко Світлани Аркадіївни про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, начальника відділу обслуговування громадян в Оболонському районі Ступаковської Світлани Василівни, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві Глущенко Світлани Аркадіївни, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив:

Визнати протиправними бездіяльність Центрального об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві, бездіяльність начальника Відділу обслуговування громадян в Оболонському районі, бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, бездіяльність заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Зобов'язати Центральне об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві, начальника Відділу обслуговування громадян в Оболонському районі, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок і виплату пенсії із застосуванням показника середньої заробітної плати працівника по Україні за видом економічної діяльності «Професійна, наукова та технічна діяльність» за три календарні роки, які передують року призначення пенсії, тобто за 2011, 2012, 2013 роки.

Стягнути з Центрального об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві, начальника Відділу обслуговування громадян в Оболонському районі, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві грошові кошти у розмірі 125 118, 17 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої їх протиправною бездіяльністю.

Стягнути з Центрального об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві, начальника Відділу обслуговування громадян в Оболонському районі, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві грошові кошти у розмірі 24 617,64 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої їх протиправною бездіяльністю.

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Центрального об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не проведення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_2 із застосуванням середньої заробітної плати по Україні за видом економічної діяльності «професійна, наукова та технічна діяльність» за три календарні роки, які передують року призначення.

Зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_2 перерахунок та виплату пенсії із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні працівника за видом економічної діяльності «Професійна, наукова та технічна діяльність», з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2011, 2012 та 2013 роки.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Позивачем, ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу, в якій Позивач просить Постанову суду першої інстанції скасувати та постановити по справі нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та надано невірну правову оцінку щодо відмови у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково адміністративний позов, виходив з того, що коли особі було призначено пенсію за вислугу років за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», котрий передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, ніж Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», при розрахунку пенсії такій особі показник середньої заробітної плати має враховуватися за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, Постановою від 06 листопада 2015 року у справі № 756/12385/15-а (провадження № 2-а/756/286/15) Оболонський районний суд м. Києва зобов'язав управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва призначити Позивачу пенсію науково-педагогічного працівника у відповідності до положень Закону України від 13 грудня 1991 року № 1977-ХІІ «Про наукову і науково - технічну діяльність» з 29 жовтня 2014 року, а також зобов'язав управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва здійснити перерахунок та виплату пенсії, з урахуванням проведених виплат, у відповідності до положень ст. 24 цього Закону та здійснити відповідні виплати з 29 жовтня 2014 року.

Керуючись постановою Суду, 12 лютого 2016 року Позивач був знятий з обліку в Управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

22 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Начальника відділу обслуговування громадян в Оболонському районі Ступаковської Світлани Василівни із заявою за №223/1584 разом з доданими до неї документами про призначення йому пенсії відповідно до Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність».

Листом Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило, що оскільки ОСОБА_2 отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а 06.11.2015 року йому було призначено пенсію науково-педагогічного працівника із застосуванням середнього показника за 2007 рік, тому це слід рахувати не як нове призначення пенсії, а як переведення з одного виду пенсії на інший.

Встановивши обставини справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, пояснень сторін, колегія суддів апеляційної інстанції переходить до визначення правового регулювання спірних правовідносин та оцінки доказів.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) передбачено, що загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, зокрема, диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу); державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; відповідальності суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 9 вказаного Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Переведення з одного виду пенсії на інший провадиться з дня подання заяви з усіма необхідними документами (частина третя статті 45 цього Закону).

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» (в редакції чинної в момент виникнення спірних правовідносин) пенсії науковим (науково-педагогічним) працівникам призначаються в розмірі 80 відсотків від сум заробітної плати наукового (науково-педагогічного) працівника, яка визначається відповідно до статті 23 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» та частини другої статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та на яку відповідно до законодавства нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування (внески).

Згідно ч. 10 ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» (в редакції чинної в момент виникнення спірних правовідносин) для обчислення заробітку під час призначення пенсії науковому (науково-педагогічному) працівнику застосовується середня заробітна плата працівників, зайнятих у галузях економіки України, у тому числі в сільському господарстві, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Середня заробітна плата працівників, зайнятих у галузях економіки України, у тому числі в сільському господарстві, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.

Статтею 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 04.03.2004 року № 257 передбачено, що пенсії науковим (науково-педагогічним) працівникам призначаються в розмірі 60 відсотків від сум заробітної плати наукового (науково-педагогічного) працівника, яка визначається відповідно до статті 23 цього Закону та частини другої статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та на яку відповідно до законодавства нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування (внески). Частиною 3 ст. 45 Закону № 1058-IV передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може бути враховано заробітну плату (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій ст. 40 Закону № 1058-IV (за весь період страхового стажу, починаючи з 1 липня 2000 року, або за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 року незалежно від перерв і за весь період страхового стажу починаючи з цієї дати), із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховували під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ч.3 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи колегія суддів зазначає, що переведення особи з пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пенсію за Законом України «Про наукову та науково-технічну діяльність» не є переходом з одного виду пенсії на інший, та має бути оформлений, як перше призначення пенсії відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме: з приписів статті 40 вказаного Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17 квітня 2014 року по справі № К/800/14610/13.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, з огляду на слідуюче.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту цієї норми випливає, що в такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. (правовий висновок ВАСУ, Стосовно визначення належності позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди до вимог майнового чи немайнового характеру).

Стаття 1166 ЦК України, встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Однак, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України, необхідно довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина завдавача шкоди.

Статтями 23 та 1167 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Так, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Колегія суддів зазначає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 24 617,64 грн., задоволенню не підлягає, оскільки позивач не надав доказів заподіяння йому моральних і фізичних страждань, або інших негативних явищ, не зазначив ступінь вини відповідача.

Окрім того в матеріалах справи міститься розрахунок відшкодування матеріальної шкоди, однак позивач не надав жодного документального підтвердження, що відшкодуванню підлягає саме ця сума грошових коштів.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на Постанову Оболонського районного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року - залишити без задоволення.

Постанову Оболонського районного суду міста Києва від 07 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

(Повний текст Ухвали виготовлений 27 жовтня 2016 року)

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.