Справа № 820/3230/16
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2016-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

12 жовтня 2016 р. справа № 820/3230/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Цибульник Г.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Кезлі М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо прийняття 30.07.2013 рішення про скасування рішення ВГРІФО УМВС України в Харківській області від 30.09.2004 про надання дозволу на імміграцію в Україні громадянки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 викладене у формі висновку ГУДМСУ України в Харківській області "Про результати розгляду заяви громадянки Бангладеш ОСОБА_2" від 30.07.2013 та скасувати рішення про скасування рішення ВГРІФО УМВС України в Харківській області від 30.09.2004 про надання дозволу на імміграцію в Україні громадянки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1; визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 01.10.2004 виданою з порушенням законодавства України та вилучення її для знищення; скасування реєстрації місця проживання громадянки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та приведення облікових документів у відповідність до чинного законодавства; анулювання відмітки про наявність дозволу на постійне проживання в Україні у паспортному документі громадянки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1; прийняття рішення щодо подальшого її перебування на території України у відповідності до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року; інформування про прийняте рішення Адміністрацію державної прикордонної служби України та територіальні органи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та директора Департаменту у справах біженців та іноземців ДМС України, оформлене висновком ГУДМС України в Харківській області "Про результати розгляду заяви громадянки Бангладеш ОСОБА_2" від 30.07.2013;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області замінити посвідку на постійне проживання в Україні громадянки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що вона була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 01.10.2004. У зв'язку із досягненням 45-річного віку вона звернулась до районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України із відповідною заявою. Проте, 30.07.2013 відповідачем складено висновок про скасування рішення ВГРІФО УМВС України в Харківській області від 30.09.2004 про надання дозволу на імміграцію в Україні громадянки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач вважає, що дій відповідача є неправомірними, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

В судовому засідання представник позивача підтримала позов у повному обсязі та просила суд його задовольнити.

Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні, зазначивши, що відповідачем на виконання норм діючого законодавства проведено перевірку позивача у зв'язку із надходженням заяви про обмін посвідки на постійне місце проживання в Україні. За наслідками зазначеної перевірки встановлено надання громадянці Бангладеш ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну, а як наслідок і посвідки на постійне проживання в Україні всупереч Закону України "Про імміграцію". У зв'язку із встановленням порушення законодавства під час надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідачем прийнято рішення, у формі висновку, про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання громадянці Бангладеш ОСОБА_2.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позовних вимог, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Бангладеш, документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 01.10.2004 року.

Крім того, судом встановлено, що позивач має малолітню доньку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач проживає разом із чоловіком ОСОБА_4, який є громадянином України та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.

Також, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова №111/10 ОСОБА_2 призначена піклувальником громадянки України ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

У 2004 році позивач звернулась до ВГРІФО УМВС України в Харківській області з клопотанням про надання дозволу на імміграцію в Україні на підставі п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

30.09.2004 рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківській області, що викладено у формі висновку, на підставі Закону України "Про імміграцію" позивачу був наданий дозвіл на імміграцію в Україну та була документована посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 01.10.2004 з терміном дії безстроково.

Судом встановлено, що 23.05.2013 ОСОБА_2 звернулась до Московського РВ у м.Харкові ГУ ДМС України в Харківській області з заявою щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 45- річного віку.

30.07.2013 головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області складено висновок за результатами розгляду заяви громадянки Бангладеш ОСОБА_2, відповідно до якого:

- скасовано рішення ВГРІФО УМВС України в Харківській області від 30.09.2004 про надання дозволу на імміграцію в Україні громадянки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1;

- визнано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 01.10.2004 виданою з порушенням законодавства України, тобто Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 та вилучено її для знищення в установленому порядку;

- скасовано реєстрацію місця проживання громадянки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та приведено облікові документів у відповідність до чинного законодавства;

- анульовано відмітку про наявність дозволу на постійне проживання в Україні у паспортному документі громадянки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1;

- необхідно прийняти рішення щодо подальшого перебування громадянки Бангладеш ОСОБА_2 на території України у відповідності до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року;

- про прийняте рішення проінформувати Адміністрацію державної прикордонної служби України, територіальні органи Головного управління Державної міграційної служби України та Директора Департаменту у справах біженців та іноземців Державної міграційної служби України.

Як зазначив представник позивача, копія оскаржуваного рішення громадянкою Бангладеш ОСОБА_2 під розписку не отримано, доказів своєчасного направлення рекомендованим відправленням та вручення позивачу зазначеного рішення відповідачем не надано, а тому забезпечуючи право позивача на судове оскарження рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 30.07.2013 про скасування рішення ВГРІФО УМВС України в Харківській області від 30.09.2004, суд вважає, що в даному випадку позивачем не пропущено строк звернення до суду із адміністративним позовом.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію", у редакції, що діяла на час видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в'їзду та перебування на території України.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 9 Закону України "Про імміграцію" для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 3 фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі), документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію", в редакції, яка діяла на час винесення рішення про скасування дозволу, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Як зазначив представник відповідача, підставою для отримання дозволу на імміграцію громадянки Бангладеш ОСОБА_2 став п. 2. ч. 3 ст 4 Закону України "Про імміграцію", а саме Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України. Проте, рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 22.06.20104 №111/10 про призначення громадянки Бангладеш ОСОБА_2 помічником ОСОБА_7 не дає позивачу право на отримання дозволу на імміграцію в Україні.

Суд зазначає, що відповідачем по справі надано громадянці Бангладеш ОСОБА_2 дозвіл на імміграцію в Україну на підставі висновку від 30.09.2004 та документовано посвідкою на постійне місце проживання в Україні.

При наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу УГІРФО ГУМВС України в Харківській області керувалося приписами діючого законодавства, а отже проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило, та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні громадянки Бангладеш ОСОБА_2.

За цей період не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

З копії висновку у формі рішення від 30.07.2013 про скасування дозволу на імміграцію судом встановлено, що підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію зазначено ст. 12 Закону України "Про імміграцію", проте не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України, які би слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Щодо посилань відповідача на те, що рішенням виконавчого комітету виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 22.06.20104 №111/10 громадянка Бангладеш ОСОБА_2 призначена помічником ОСОБА_7, а не опікуном суд зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що зазначене вище рішення виконавчого комітету районної ради є завідомо неправдивою інформацією, підробленим документом або документом, що втратив чинність.

Крім того, відповідачем при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні, проводив перевірки законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись ЗУ "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, не було виявлено, у зв'язку з чим надано посвідку на постійне проживання в Україні.

Суд зазначає, що Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З врахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів правомірності винесення оскаржуваного рішення від 30.07.2013 про скасування рішення ВГРІФО УМВС України в Харківській області від 30.09.2004, оформлене висновком, а тому вказане рішення підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області замінити посвідку на постійне проживання в Україні громадянки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв'язку з досягненням 45-річного віку суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, суд не підміняє суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта.

Питання щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Бангладеш ОСОБА_2 у зв'язку з досягненням 45-річного віку віднесено виключно до компетенції Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та не входить до компетенції суду.

Проте, частиною 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянки Бангладеш ОСОБА_2 щодо обміну посвідку на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку, з урахуванням висновків суду по даній справі.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 30.07.2013 про скасування рішення ВГРІФО УМВС України в Харківській області від 30.09.2004, оформлене висновком.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянки Бангладеш ОСОБА_2 щодо обміну посвідку на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку, з урахуванням висновків суду по даній справі.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) сплачену суму судового збору в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, буд. 24, код 37764460).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2016 року.

Суддя Р.В. Мельников