Справа № 761/16160/15-а
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва про визнання дій протиправними та зобов'язання поновити виплату пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, просить визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва щодо припинення виплати пенсії за віком позивачу, зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва поновити йому виплату пенсії.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені ним в оскаржуваній постанові, не відповідають обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва та отримує пенсію за віком, 06.06.2014 виїхав з України до Держави Канади на постійне місце проживання.

З 01.01.2015 виплата пенсії позивачу була припинена. З метою з'ясування підстав припинення виплати пенсії позивачу, 30.04.2015 на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві було направлено адвокатський запит, разом з тим листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 08.05.2015 було повідомлено про конфіденційність запитуваної інформації.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не подано до Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва заяви про поновлення виплати пенсії, а тому відсутні підстави для поновлення та виплати пенсії, без належного оформленого позивачем звернення та надання передбачених законодавством документів.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон визначено особливий порядок виплати пенсій, який визначено у статтях 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Частиною 2 статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено винятки для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 (далі - Рішення) було визнано такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.

При цьому в Рішенні звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведені вище міркування ЄСПЛ є достатніми для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Колегія суддів приходить до висновку, що неукладення державою міжнародного договору у галузі пенсійного забезпечення не може бути правовою підставою для відмови позивачу в отриманні передбаченого статтею 46 Конституції України соціального захисту у вигляді отримання пенсії.

Крім того, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, починаючи з 07.10.2009 року відсутні будь-які підстави для припинення виплат пенсій особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, в країни, з якими Україна не має відповідних міжнародних договорів, втому числі до Канади.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виїхав на постійне місце проживання за кордон, а саме до держави Канади 06 червня 2014 року, тобто у відповідача не було жодних підстав для припинення виплати пенсії позивачу.

Що ж стосується твердження суду першої інстанції, що позивачу необхідно було звернутися із заявою про поновлення виплати пенсії, то суду першої інстанції звертає увагу на наступне.

Так, вказане твердження суду першої інстанції є хибним, а ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не може бути застосована до спірних правовідносин з огляду на викладене нижче.

Вищевказана вище норма, закріплена ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» регулює порядок поновлення пенсії, що була припинена у відповідності до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», тобто на передбачених законодавством підставах, які визначені цією статтею.

В той же час, як вже було зазначено, відповідач припинив виплату пенсії у червні 2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який втратив чинність з 07.10.2009 року та не міг застосовуватися до вказаних правовідносин.

Таким чином, ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» стосується лише тих випадків поновлення пенсії, коли існували законні підстави для її припинення (на момент прийняття рішення про припинення), але з часом такі підстави відпали.

Спірні ж правовідносини між сторонами, що пов'язані з припинення виплати пенсії позивачу, виникли у 2014 році, тобто на момент коли положення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вже втратили свою чинність (були визнані неконституційними).

Таким чином у відповідача не було законних підстав для припинення виплати пенсії, останній діяв поза законом, допустив протиправні дії стосовно позивача. Відповідно у позивача не виникло жодного обов'язку звертатися із заявою про поновлення виплати пенсії, що була скасована протиправно, без жодних законодавчих підстав.

Крім того, ч. 1 ст. 55 Конституції України гарантує кожній особі право на безпосереднє звернення до суду для захисту своїх порушених прав та законних інтересів, та не передбачає обов'язку особи попередньо самостійно вирішувати спір.

Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист (Рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002).

Вищевикладене додатково свідчить, що позивач в будь-якому випадку не був зобов'язаний звертатись до відповідача із будь-якими заявами, а мав право на безпосереднє звернення до суду з метою отримання належного захисту свого права на отримання пенсії. Не звернення позивача із заявою до відповідача не може бути підставою для відмови у позові.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні постанови було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню є помилковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, в свою чергу, не спростував доводи позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва щодо припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_2.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва поновити ОСОБА_2 виплату пенсії за період з 01.01.2015 року.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 18.10.2016.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.