Справа № 815/3299/16
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2016-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 жовтня 2016 р.м. ОдесаСправа № 815/3299/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Домусчі С.Д.

За участю: секретаря Вишневської А.В.

представника відповідача Лазарєвої Г.С. (довіреність від 28.04.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати визнати наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 23.06.2016 року №119 про відмову в оформленні документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Управління у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що у червні 2016 року позивач повторно звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Проте, Управління безпідставно відмовило йому в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із даним позовом за захистом своїх прав.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ємену, за віросповіданням мусульманин-суніт, одружений на громадянці України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою має дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Має вищу освіту, яку здобув в Україні. В Ємені позивач навчався в школі «Неджі» протягом 1995-2006 рр. У 2004 р. вступив на підготовчий факультет Одеського національного політехнічного університету, де провчився 1 рік. В періоді 2005-2010 рр. навчався в Одеському національному політехнічному університеті на хімічному факультеті, а в 2011-2012 рр. в фармацевтичній академії Харкова.

19.10.2012 року позивач звертався до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 19.12.2014 року №751-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 цього Закону, відсутні.

Не погодившись із вказаним рішенням органу міграційної служби, позивач оскаржив його в судовому порядку та просив суд зобов`язати міграційну службу прийняти рішення про задоволення його заяви щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2015 року у справі №815/964/15 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду від 19 травня 2016 року, відмовлено ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2015 року.

У червні 2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом від 23.06.2016 року №119 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для видання вказаного наказу став висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 та доцільність відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при повторному зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовів, виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов вірного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом першої інстанції вірно враховано, що під час проведення анкетування від 21.06.2016 року позивач зазначив, що 20.11.2011 року вирішив виїхати з країни громадянської належності через ймовірну загрозу свого ув`язнення через власні політичні переконання.

Водночас, позивач зазначає, що вирішив виїхати з Ємену через пораду свого друга на ім`я ОСОБА_4 , який рекомендував йому скоріше виїхати з країни громадянської належності за наявності такої можливості.

Також, в анкеті зазначається, що виїзд з Ємену за наявності відповідного дозволу, що свідчить про відсутність проблем при виїзді з країни, а відтак про те, що особисто у позивача не було проблем з державною владою Ємену на момент виїзду з країни у листопаді 2011 року. Крім того, вже під час другого перебування шукача притулку на території України, в 2012 році він безперешкодно звертався до Московського консульського відділу посольства Ємену з метою продовження строку дії власного національного паспорту.

Окрім того, судом вірно враховано ту обставину, що в історії шукача притулку з приводу ймовірних переслідувань на території Ємену, міститься низка суттєвих розбіжностей, що вказує на її недостовірність та використання ним загальновідомої інформації стосовно революційних подій в Ємені в якості ймовірних обставин особистого переслідування на території країни громадянської належності.

Під час звернення до міграційної служби у 2012 році, матеріали особової справи №ODS 12/415 та звернення до міграційної служби у 2016 році матеріали особової справи №2O16ODO088 позивач надає принципово різну інформацію стосовно обставин.

Так, під час звернення до міграційної служби у 2012 році позивач зазначив, що під час його утримання під арештом, він зазнавав побоїв, його допитували з метою отримання відповідної інформації.

Водночас, в протоколі співбесіди від 23.06.2016 року позивач вказує, що стосовно нього не застосовувалося фізичне насилля під час його перебування під арештом, випустили, взявши з нього зобов`язання щодо заборони його подальшої участі у мітингах.

В протоколі співбесіди від 08.11.2012 року позивач зазначав, що, не дивлячись на вірогідність його повторного арешту, він продовжував займатися активною політичною та агітаційною діяльністю на Батьківщині.

В той же час, при зверненні до міграційної служби у 2016 році шукач притулку зазначає, що після звільнення з під арешту на території Ємену, він припинив займатися політичною діяльністю на Батьківщині.

Під час звернення до міграційної служби у 2012 році, в якості однієї з головних причин, за якою позивач побоювався повертатися до Ємену, він зазначив обставину, за якою він продовжує займатися політичною діяльністю і вважає, що через це може опинитися за гратами у випадку повернення на Батьківщину.

В свою чергу, в протоколі співбесіди від 23.06.2016 року позивач зазначає, що наразі жодним чином не приймає участь, в політичному житті країни своєї громадянської належності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз матеріалів особової справи дає підстави для висновку про неможливість обґрунтувати причину виїзду позивача з Ємену з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також за ознаками, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні відповідно до п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, судом першої інстанції вірно враховано пояснення позивача про те, що на території провінції залишились проживати йото батьки, наразі вони не зазнають утисків чи переслідувань. При цьому, позивач не зміг надати детальної та розгорнутої інформації щодо можливої небезпеки у випадку повернення на Батьківщину, ним не були повідомлені факти щодо діяльності терористичної організації «Аль-Каїда», на території його рідного міста, характеру та напрямків такої діяльності, загроз для населення, надана заявником інформація носить загальний характер та визнана відповідачем неповною.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили в іншій справи, встановлена відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при повторному зверненні щодо надання таких статусів позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 200 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст постанови складено та підписано 31.10.2016 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

С.Д. Домусчі