Справа № 826/2442/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2442/16 Головуючий у 1-й інстанції: Качур І.А.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

26 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Лідер» до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2016 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідачем проведено документальну невиїзну перевірку ТОВ «Еко Лідер» з питань дотримання податкового законодавства при проведенні господарських відносин з ТОВ «Оіл Трейд», (попередня назва ТОВ «Лирокс Групп») за період з 01.10.2014 року по 30.11.2014.

За результатами перевірки складено акт від 26.08.2015 №4955/26-51-22-02/3874521, відповідно до висновків якого за позивачем встановлено порушення п.п.14.1.257 п.14.1 ст.14, п.п.135.5.4, п. 135.5 ст.135 Податкового кодексу України (далі - ПК), в результаті чого в періоді, що перевірявся, занижено податок на прибуток всього на суму 2 806 324 грн. в т.ч. за 2014 рік - 2 806 324 грн.

На підставі висновків вказаного акту перевірки, відповідачем 07.09.2015 прийнято податкове повідомлення - рішення №, згідно якого позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 2 806 324грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 701 581 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з вимогою про його скасування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності, за невиконання чи неналежне виконання обов'язків щодо сплати податків іншими контрагентами.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 ПК. Так, згідно з положеннями п. 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції і при цьому містять дані, що, зокрема, дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні такої операції.

Наведене кореспондує з положеннями ст. 201 ПК, п. 201.1 якої передбачає, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу складену за вибором покупця (отримувача) в один із установлених цією статтею способів податкову накладну, підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою.

Пунктом 138.2 ст. 138 ПК встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року (№ 21-4953а15) надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

Таким чином, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту та валових витрат позивача.

Відповідно до статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає (частини четверта, п'ята зазначеної статті).

Згідно зі статтею 159 КАС судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів щодо неправомірності формування позивачем спірних сум податкової звітності контролюючий орган вказав, що позивач не надав первинних документів, які підтверджують реальність господарських операцій з ТОВ «Лирокс Групп» (ТОВ «Оіл Інтрейд»), та не навів доказів, що доводять рух активів, зміну зобов'язань чи капіталу платника податку.

Так, у ході перевірки відповідач дійшов до висновку про факт не підтвердження реальності здійснення операцій з отримання товару ТОВ «Еко Лідер» у ТОВ «Лирокс Групп» (ТОВ «Оіл Інтрейд») та операцій з продажу цих товарів контрагентам-покупцям.

Обставини справи свідчать, що 28.10.2014 між позивачем (покупець) та ТОВ «Лирокс-Групп» (постачальник) укладено договір поставки № МП 1-2810 від 28.10.2014, предметом якого була поставка олії.

На виконання вказаного договору поставки та специфікації № 1 до нього, ТОВ «Лирокс - Групп» було виписано: видаткову накладну РН-076 від 28.10.2014, податкову накладну №76 від 28.10.2014 на 1600 тон олії соняшника на загальну суму 17 760 000 грн, у т.ч. ПДВ - 2 960 000 грн. У подальшому, у зв'язку з коригуванням вартості товару, постачальником було зареєстровано розрахунок коригування № 133 від 14.11.2014 до податкової накладної № 76 від 28.10.2014 яким вартість товару була змінена до 21 360 000 грн, у т.ч. ПДВ - 3 560 000 грн.

Зазначені документи вилучені 02 липня 2015 слідчим Солом'янського РУГУ МВС Боголюбом М.В. на підставі ухвали Солом'янського районного суду 25.06.2015 (№760/12115/15-к).

Варто також наголосити на тому, що про фактичну наявність вказаних документів відповідач не заперечив.

Розрахунки між ТОВ «Лирокс-Групп» та ТОВ «ЕКО Лідер» підтверджуються платіжним дорученням від 21.11.2014 №50 на загальну суму 1 168 750,00 грн, в т.ч. ПДВ 194 791,67 грн, від 26.11.2014 №188 на загальну суму 200 000,00 грн, в т.ч. ПДВ 33 333,33 грн, від 27.11.2014 №190 на загальну суму 1 300 000,00 грн, в т.ч. ПДВ 216 666,67 грн, від 10.11.2014 №169 на загальну суму 770 700,00 грн, в т.ч. ПДВ 128 450,00 грн., від 12.11.2014 №33 на загальну суму 1 276 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 212 666,67 грн, від 17.11.2014 №43 на загальну суму 1 475 216,00 грн, в т.ч. ПДВ 245 869,33 грн, від 18.11.2014 № 45 на загальну суму 1 066 314,00 грн, в т.ч. ПДВ 177 719,00 грн.

Отриманий позивачем від ТОВ «Лирокс-Групп» товар у кількості 1600 тон був використаний позивачем у власній господарській діяльності, зокрема був реалізований ТОВ «ДТЕК Добропіллявігілля», що підтверджується договором поставки № 1597 від 01.10.2014 та специфікацією № 2 від 28.10.2014, податковими накладною № 11 від 28.10.2014 на суму 17 920 000 грн, у т.ч. ПДВ 2 986 666,67 грн, видатковою накладною №170 від 28.10.2014, розрахунком коригування № 2 від 14.11.2014 до податкової накладної № 11 від 28.10.2014 на якою вартість товару була змінена до 21 527 999, 98 у т.ч. ПДВ - 3 588 000 грн. на підставі додаткової угоди до Договору № 1 від 14.11.2014, рахунком - фактурою № 144 від 28.10.2014 та товаро-транспортними накладними: №№111668, 111660, 111659, 111661, 111663, 111665, 111666, 111667, 111662, 111671, 111673, 111669, 111670, 330853, 330852, 330851, 330854, 247656, 247658, 247655, 262099, 247657, 247661, 247660, 247651, 247653, 247666, 247659, 266401, 247665, 247664, 247663, 344854, 344856, 344858, 344873, 344874, 344875, 112401, 112402, 112403, 247675, 266425, 344852, 112409, 112408, 112407.

З викладеного вбачається, що господарські операції позивача з ТОВ «Лирокс-Групп» здійснені в межах господарської діяльності, є реальними, відповідають економічному змісту, підтверджуються необхідними первинними та іншими документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій та відсутності у його діях порушень вимог податкового законодавства при формуванні спірних сум податкової звітності.

Не зважаючи на це, відповідач стверджує, що ФГ «Досвід», яке було постачальником контрагента позивача - ТОВ «Лирокс-Групп» не могло забезпечити вирощування, зберігання та реалізацію сільськогосподарської продукції, а тому ТОВ «Лирокс-Групп» не могло придбати сировину для виробництва олії, яку в подальшому реалізувало позивачу, тобто товари від ФГ «Досвід» до ТОВ «Лирокс-Групп» на користь позивача не могли бути надані. Контролюючий орган також зазначає, що у ТОВ «Лирокс-Групп» були відсутні ресурси для здійснення господарської діяльності, а здійснення операцій через посередників з метою штучного формування податкового кредиту не мають реального товарного характеру.

Колегія суддів зазначені доводи відповідача відхиляє з огляду на таке.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини п. 70 рішення від 22 січня 2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) зазначив, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

У п. 71 вказаного рішення зазначено що компанія-заявник (платник податків) не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника (платника податків), що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».

Подібну позицію висловив і Верховний Суд України, який у постанові від 11 грудня 2007 року (№21-1376во06), зазначивши, що у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Таким чином, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

У даному випадку, як зазначалося, позивач підтвердив всіма необхідними документами правомірність формування ним спірних сум податкової звітності. Покладення на позивача відповідальності за невиконання контрагентом своїх податкових зобов'язань, з огляду на вище наведені положення, колегія суддів апеляційного суду вважає протиправним.

Окрім того, предметом спірної перевірки не були відносини ТОВ «Лирокс-Групп» та ФГ «Досвід», а тому посилання податкового органу на те, що ФГ «Досвід» не мало можливості поставити ТОВ «Лирокс-Групп» певний товар, колегія суддів апеляційного суду відхиляє.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні апелянтом фактичних обставин і норм матеріального права.

Підсумовуючи викладені вище обставини, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2016 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.