Справа № 199/6646/16-а
Суддя: Якименко Л. Г.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 199/6646/16-а
ПОСТАНОВА

іменем України

20.10.2016 року суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська розглянувши у скороченому провадженні матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що Постановою Верховної Ради України від 21.05.2009 року №1408-VI та наказом голови Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 02.06.2009 року №19 його звільнено з посади судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська у зв'язку із поданням заяви про відставку та призначено щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90 відсотків від заробітної плати працюючого судді його рівня.

Позивач зазначив, що з 01.05.2016 року Законом України змінилась мінімальна заробітна плата заодно змінились суддівська винагорода працюючих суддів.

У зв'язку із зміною розміру суддівської винагороди працюючих суддів позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахування щомісячного довічного грошового утримання разом із довідкою Територіального управління державної судової адміністрації Дніпропетровській області від 25.07.2016 року №Б-С-1332, згідно якої з 01.05.2016 року посадовий оклад судді складає 14500 грн., надбавка за вислугу років складає 10150,00 грн. (70%), а всього 24650,00 грн.

Листом Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську від 15.08.2016 року № Т-49/03/15 позивачу було відмовлено в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці через те, що законодавством такий перерахунок не передбачений, оскільки з 01.06.2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначалась відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з посиланнями на рішення Конституційного суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016 по справі №1-8/2016 перерахунки суддям щомісячного довічного грошового утримання проводиться з 08.06.2016 року.

Позивач зазначає, що відмовляючи йому у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, відповідачем не прийнято до уваги наступне.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у ст. 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Позивач зазначає, що щомісячне довічне грошове утримання в зв'язку з виходом у відставку йому призначено за правилами ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862-XII в розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Відповідно до абз. 3 п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про статус суддів» (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року у справі № 10-рп/2008) щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці виплачується в суді за останнім місцем роботи або, за їх вибором, у суді за місцем їх проживання. В разі зміни заробітної плати суддів розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці обчислюється виходячи з нового розміру заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді.

30.07.2010 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів», крім статей, зазначених в розділі ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону. Відповідно до п. 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ст.ст. 129, 130 цього Закону щодо суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення вводяться в дію з 01.01.2012 року. Одночасно підпунктом 1 п. 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2856-VІ від 23.12.2010 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про статус суддів», крім ст. 43, ч. 5-13 ст. 44, які втрачають чинність з 01.01.2011 року, та ч.1-4 ст. 44, які втрачають чинність з 01.01.2012 року.

За правилами п. 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ в редакції, яка діяла до 01.10.2011 року, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 % заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ від 08.07.2011 року, який набрав чинності з 01.10.2011 року, ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» викладена в новій редакції, згідно якої щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

За правилами ч. 5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ в редакції Закону № 3668-VІ від 08.07.2011 року максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.2013 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 3, перше, друге, третє речення ч.5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІу редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VІ. Як зазначено в цьому рішенні, ч.3 ст. 138 Закону № 2453 у редакції Закону № 3668, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Натомість підлягає застосуванню ч.3 ст. 138 Закону № 2453 в редакції до змін, внесених Законом № 3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання». Перше, друге, третє речення ч.5 ст. 138 Закону № 2453 у редакції Закону № 3668, що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Проте підлягають застосуванню перше речення ч.5 ст. 138 Закону № 2453 в редакції до змін, внесених Законом № 3668, а саме: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку», та четверте речення ч.5 ст. 138 Закону № 2453 зі змінами, внесеними Законом № 3668, а саме: «Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України». Саме таку правову позицію висловив Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 01.10.2014 року, якою залишена без змін постанова Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2014 року стосовно його щомісячного довічного грошового утримання.

28.03.2015 року набрав чинності Закон України від 12.02.2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», яким викладено в новій редакції всі положення Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». Водночас 28.03.2015 року набрав чинності Закон України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», положеннями якого було внесено зміни до ст.141 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII та передбачено певне застереження в пункті 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII щодо умов і підстав скасування спеціальних видів пенсій, зокрема й суддям у відставці. Отже, Закон № 2453-VI набрав чинності, у тому числі з урахуванням редакції Закону № 213-VIII. Приписами Закону № 213-VIII внесено зміни до Закону № 2453-VI (ч.3, 5 ст. 141), що містять аналогічні за своїм змістом та сутністю положення, які вже були одного разу визнані неконституційними щодо обмеження граничного розміру довічного грошового утримання суддів у відставці та зміни відсотку, з якого обчислюється розмір довічного грошового утримання. При цьому ухвалення рішення Конституційним Судом України про визнання неконституційними законів, інших правових актів або їх окремих положень зумовлює втрату ними чинності з дня ухвалення такого рішення (ст.ст. 150, 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 року № 15-рп/2000). Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчить про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Водночас у рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд уже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 01.12.2004 року № 19-рп/2004, від 11.10.2005 року № 8-рп/2005, від 22.05.2008 року № 10-рп/2008, від 03.06.2013 року № 3-рп/2013.

Зокрема, Конституційний Суд України у підпункті 7.7 п. 7 мотивувальної частини свого рішення від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 зазначив, що зміна існуючого порядку виплати щомісячного довічного грошового утримання суперечить Конституції України, оскільки видатки на утримання суддів, які передбачені у Державному бюджеті України, відповідно до ч.2 ст. 95 та ч. 1 ст. 130 Конституції України повинні передбачати і фінансування щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, що безпосередньо стосується реалізації положення ч. 1 ст. 130 Конституції України щодо забезпечення державою фінансування судів та створення належних умов для їх функціонування. Такі ж правові позиції висловлював Конституційний Суд України у рішеннях від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 (абз. 8 п. 7 мотивувальної частини) і від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 (абз. 4, 5, 6 підпункту 3.3 п. 3 мотивувальної частини).

У п. 2 мотивувальної частини свого рішення від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 Конституційний Суд України визначив, що за змістом ст. 126 Конституції України, положення ч. 3 ст. 11 Закону України «Про статус суддів» у взаємозв'язку з ч. 8 ст. 14 Закону України «Про судоустрій України» треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

Як зазначено у підпункті 3.3 п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007, щомісячне довічне грошове утримання судді це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання.

Також в абз. 3 підпункту 6.1 п. 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 зазначено, що однією з гарантій незалежності суддів є заборона при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звужувати зміст та обсяг визначених Конституцією України таких гарантій.

Держава Україна протягом певного строку (понад двадцять років) на конституційному (п.п. 2, 9 ч.5 ст.126 Основного Закону України) та законодавчому (ст. 43 Закону №2862-XII, ст.138 Закону №2453-VI, ст.141 Закону №2453-VI у редакції Закону № 192-VIII) рівнях гарантувала право судді на відставку та отримання суддями за наявності стажу судді не менше 20 років виплати щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, максимально наближеному до розміру суддівської винагороди. Судді, у свою чергу, мали законні правомірні очікування отримувати задекларований державою розмір щомісячного довічного грошового утримання, як один з елементів гарантії їх незалежності.

Це підтверджується й міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, згідно з п. 54 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці. Для захисту оплати праці суддів від зменшення слід прийняти спеціальні законодавчі положення».

Державні пенсії відповідно до Закону України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» можуть бути: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; у разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії (ст. 6, розділ II, розділ III Закону № 1788-XII) і передбачають у собі забезпечення державою принаймні мінімального соціального захисту особи у разі неможливості її претендувати на конкретний вид державної або соціальної пенсії. Таким чином, незважаючи на спільні витоки, пенсія та довічне грошове утримання судді мають різнонаправлене призначення, а тому й різну правову природу.

Позивач вказує на те, що, виходячи з наведеного, правильним і допустимим є внесення змін щодо статусу суддів та пов'язаних із цим конституційних гарантій їх незалежності саме законом про статус суддів як спеціальним законом. Однак положеннями Закону № 213-VIII, предметом регулювання якого є інше коло питань, ніж судоустрій і статус суддів, а саме: реалізація заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів і приведення до фінансових можливостей дії положень окремих законів України (пояснювальна записка до Закону № 213-VIII), внесено зміни до спеціального закону, що направлений на цілісне врегулювання діяльності самостійної гілки влади, а саме: «на визначення організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд» (преамбула Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII) у частині довічного грошового утримання суддів. У п.4 мотивувальної частини свого рішення від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень ст.ст. 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, ст.ст. 4, 27, ч.2 ст. 38 Бюджетного кодексу України при підготовці, прийнятті та введенні в дію Закону про Державний бюджет. Зокрема, Конституційний Суд України вважає, що «... закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. ... При прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (ст. 48 Конституції України). Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України».

У зв'язку з цим Конституційний Суд України дійшов висновку, що «зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає ст.ст. 1, 3, ч.2 ст. 6, ч.2 ст. 8, ч.2 ст. 19, ст.ст. 21, 22, п. 1 ч.2 ст. 92, ч.1, 2, 3 ст. 95 Конституції України» (абз.1 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007).

Аналіз прецедентної практики Європейського Суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» Європейський Суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ MALTZAN and Others v. Germany). Європейський Суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого «права власності», а саме розміру щомісячного довічного грошового утримання, повинна застосовуватися в Україні.

Таким чином, статтю 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях Європейський Суд з прав людини установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики Європейського Суду з прав людини є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Позивач також зазначає, що Європейський Суд з прав людини у справі «Кечко проти України» констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (рішення № 63134/00 від 08.11.2005 року, параграф 26). Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держави, які ратифікували вказану Конвенцію, взяли на себе зобов'язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Порядок виконання рішення Європейського суду з прав людини, яке набуло статусу остаточного, визначається, зокрема, Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення Європейського суду з прав людини включає в себе: б) вжиття заходів загального характеру. Рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Разом з тим ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено застосування судами при розгляді справ Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерел права. Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Виходячи з наведених правових норм в їх сукупності, у тому числі ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862-XII, абз. 3 п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про статус суддів» (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року у справі № 10-рп/2008), ч. 3, 5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ в редакції до змін, внесених Законом № 3668-VІ від 08.07.2011 року (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року у справі № 3-рп/2013), норм Конституції України щодо гарантій незалежності суддів, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судової практики Європейського суду з прав людини, а також європейських стандартів, законодавцем визначено право судді на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання у разі зміни розміру суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді. Розмір виплачуваного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці безпосередньо пов'язаний із розміром суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді, що зумовлює проведення перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці при зміні розміру суддівської винагороди працюючого судді.

Як зазначив Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14.15.2011 року № 18-рп/2011, щомісячне довічне грошове утримання судді є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання працюючого судді є однаковою, а самі ці поняття однорідними та взаємопов'язаними.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 року за № 200/14891, затверджено Порядок подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, відповідно до розділу ІІ якого уповноважена особа надає до Управління Пенсійного фонду України для призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці документи зазначені у пункті 2.1 розділу ІІ вказаного Порядку, в тому числі довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Позивач зазначає, що з огляду на вище вказане, з 01.05.2016 року він має право на проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого судді його рівня згідно довідки Територіального управління державної судової адміністрації Дніпропетровській області від 25.07.2016 року №Б-С-1332.

Отже, відмовляючи позивачу в здійсненні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у зв'язку зі зміною заробітної плати працюючого судді, відповідач діяв протиправно.

08.07.2015 року Верховний Суд України звернувся до Конституційного Суду України з Конституційним поданням № 201-2154/0/8-15 щодо відповідності (конституційності) положень ч.3, абз. 4 та речення першого абз. 6 ч.5 ст. 141 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12.02.2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» у взаємозв'язку з положеннями підпункту 5 п. 2, п. 17 розділу I, п. 5 розділу III Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням ст. 8, ч.1 ст. 21, ч.1, п.п. 2, 9 ч.5 ст. 126 Конституції України.

Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, правонаступником якого після реорганізації є Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську щодо відмови провести перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.05.2015 року, зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську здійснити перерахунок та виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% від заробітної плати працюючого судді відповідно до довідки Територіального управління державної судової адміністрації Дніпропетровській області від 25.07.2016 року №Б-С-1332, а саме: з розміру заробітної плати 24650,00 грн. з 01.05.2016 року, судові витрати у вигляді судового збору 551,20 грн. присудити на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Дніпропетровська.

Відповідач Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську 18.10.2016 року надав до суду заперечення, якими зазначив, що на момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про внесення змін - відповідно до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень якого у разі неприйняття до 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судовустрій і статус суддів», «Про судову експертизу», «Про національний банк України, «Про службу в органах місцевих самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та митного кодексів, Положення про помічника - консультанта народного депутата України, у зв'язку з цим, з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеним законом, не призначаються та не перераховуються. Крім того, відповідач посилається, що згідно рішення Конституційного суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016 по справі №1-8/2016 перерахунки суддям щомісячного довічного грошового утримання проводиться з 08.06.2016 року. Просив у позовних вимогах відмовити.

Згідно вимог ч. 6 ст. 127 КАС України, суд розглядає справу у письмовому провадженні.

Дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, Постановою Верховної Ради України від 21.05.2009 року № 1408-VI та наказом голови Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 02.06.2009 року №19 його звільнено з посади судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська у зв'язку із поданням заяви про відставку та призначено щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90 відсотків від заробітної плати працюючого судді його рівня.

01.05.2016 року Законом України змінилась мінімальна заробітна плата заодно змінились суддівська винагорода працюючих суддів.

У зв'язку із зміною розміру суддівської винагороди працюючих суддів позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахування щомісячного довічного грошового утримання разом із довідкою Територіального управління державної судової адміністрації Дніпропетровській області від 25.07.2016 року №Б-С-1332, згідно якої з 01.05.2016 року посадовий оклад судді складає 14500 грн., надбавка за вислугу років складає 10150,00 грн. (70%), а всього 24650,00 грн.

Листом Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську від 15.08.2016 року № Т-49/03/15 позивачу було відмовлено в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці через те, що законодавством такий перерахунок не передбачений, оскільки з 01.06.2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначалась відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з посиланнями на рішення Конституційного суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016 по справі №1-8/2016 перерахунки суддям щомісячного довічного грошового утримання проводиться з 08.06.2016 року.

Суд вважає вказані дії відповідача щодо відмови провести позивачеві перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці протиправними, виходячи з наступного.

Відмовляючи позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, відповідачем не прийнято до уваги наступне.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у ст. 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Щомісячне довічне грошове утримання в зв'язку з виходом у відставку позивачу призначено за правилами ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862-XII в розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

Відповідно до абз. 3 п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про статус суддів» (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року у справі № 10-рп/2008) щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці виплачується в суді за останнім місцем роботи або, за їх вибором, у суді за місцем їх проживання. В разі зміни заробітної плати суддів розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці обчислюється виходячи з нового розміру заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді.

30.07.2010 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів», крім статей, зазначених в розділі ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону. Відповідно до п. 1 розділу ХІІ «;Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ст.ст. 129 та 130 цього Закону щодо суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення вводяться в дію з 01.01.2012 року. Одночасно підпунктом 1 пункту 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2856-VІ від 23.12. 2010 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про статус суддів», крім ст. 43, ч. 5 - 13 ст. 44, які втрачають чинність з 01.01.2011 року, та ч.1 - 4 ст. 44, які втрачають чинність з 01.01.2012 року.

За правилами п. 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ в редакції, яка діяла до 01.10.2011 року, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ від 08.07.2011 року, який набрав чинності з 01.10.2011 року, ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» викладена в новій редакції, згідно якої щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

За правилами ч. 5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ в редакції Закону № 3668-VІ від 08.07.2011 року максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч.3 , перше, друге, третє речення ч.5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІу редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VІ. Як зазначено в цьому рішенні, ч.3 ст. 138 Закону № 2453 у редакції Закону № 3668, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Натомість підлягає застосуванню ч.3 ст. 138 Закону № 2453 в редакції до змін, внесених Законом № 3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання». Перше, друге, третє речення ч.5 ст.138 Закону №2453 у редакції Закону № 3668, що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Проте підлягають застосуванню перше речення ч.5 ст. 138 Закону № 2453 в редакції до змін, внесених Законом № 3668, а саме: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку», та четверте речення ч.5 ст. 138 Закону № 2453 зі змінами, внесеними Законом № 3668, а саме: «Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України». Саме таку правову позицію висловив Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 01.10.2014 року, якою залишена без змін постанова Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2014 року стосовно щомісячного довічного грошового утримання позивача.

28.03.2015 року набрав чинності Закон України від 12.02.2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», яким викладено в новій редакції всі положення Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». Водночас 28.03.2015 року набрав чинності Закон України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», положеннями якого було внесено зміни до ст. 141 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII та передбачено певне застереження в п. 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII щодо умов і підстав скасування спеціальних видів пенсій, зокрема й суддям у відставці. Отже, Закон № 2453-VI набрав чинності, у тому числі з урахуванням редакції Закону № 213-VIII. Приписами Закону № 213-VIII внесено зміни до Закону № 2453-VI (ч.3, 5 ст. 141), що містять аналогічні за своїм змістом та сутністю положення, які вже були одного разу визнані неконституційними щодо обмеження граничного розміру довічного грошового утримання суддів у відставці та зміни відсотку, з якого обчислюється розмір довічного грошового утримання. При цьому ухвалення рішення Конституційним Судом України про визнання неконституційними законів, інших правових актів або їх окремих положень зумовлює втрату ними чинності з дня ухвалення такого рішення (ст.ст. 150, 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 року № 15-рп/2000). Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчить про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Водночас у рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд уже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 01.12.2004 року № 19-рп/2004, від 11.10.2005 року № 8-рп/2005, від 22.05.2008 року № 10-рп/2008, від 03.06.2013 року № 3-рп/2013.

Зокрема, Конституційний Суд України у підпункті 7.7 п.7 мотивувальної частини свого рішення від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 зазначив, що зміна існуючого порядку виплати щомісячного довічного грошового утримання суперечить Конституції України, оскільки видатки на утримання суддів, які передбачені у Державному бюджеті України, відповідно до ч. 2 ст. 95 та ч. 1 ст. 130 Конституції України повинні передбачати і фінансування щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, що безпосередньо стосується реалізації положення ч. 1 ст. 130 Конституції України щодо забезпечення державою фінансування судів та створення належних умов для їх функціонування. Такі ж правові позиції висловлював Конституційний Суд України у рішеннях від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 (абз. 8 п. 7 мотивувальної частини) і від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 (абз. 4, 5, 6 підпункту 3.3 п. 3 мотивувальної частини).

У п. 2 мотивувальної частини свого рішення від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 Конституційний Суд України визначив, що за змістом ст. 126 Конституції України положення ч. 3 ст. 11 Закону України «Про статус суддів» у взаємозв'язку з ч. 8 ст. 14 Закону України «Про судоустрій України» треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

Як зазначено у підпункті 3.3 п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007, щомісячне довічне грошове утримання судді це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання.

Також, в абз 3 підпункту 6.1 п. 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 зазначено, що однією з гарантій незалежності суддів є заборона при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звужувати зміст та обсяг визначених Конституцією України таких гарантій.

Держава Україна протягом певного строку (понад двадцять років) на конституційному (п.п. 2, 9 ч. 5 ст.126 Основного Закону України) та законодавчому (ст. 43 Закону № 2862-XII, ст. 138 Закону № 2453-VI, ст. 141 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII) рівнях гарантувала право судді на відставку та отримання суддями за наявності стажу судді не менше 20 років виплати щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, максимально наближеному до розміру суддівської винагороди. Судді, у свою чергу, мали законні правомірні очікування отримувати задекларований державою розмір щомісячного довічного грошового утримання як один з елементів гарантії їх незалежності.

Це підтверджується й міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, згідно з п.54 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці. Для захисту оплати праці суддів від зменшення слід прийняти спеціальні законодавчі положення».

Державні пенсії відповідно до Закону України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» можуть бути: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; у разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії (стаття 6, розділ II, розділ III Закону № 1788-XII) і передбачають у собі забезпечення державною принаймні мінімального соціального захисту особи у разі неможливості її претендувати на конкретний вид державної або соціальної пенсії. Таким чином, незважаючи на спільні витоки, пенсія та довічне грошове утримання судді мають різнонаправлене призначення, а тому й різну правову природу.

Виходячи з наведеного, правильним і допустимим є внесення змін щодо статусу суддів та пов'язаних із цим конституційних гарантій їх незалежності саме законом про статус суддів як спеціальним законом. Однак положеннями Закону № 213-VIII, предметом регулювання якого є інше коло питань, ніж судоустрій і статус суддів, а саме: реалізація заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів і приведення до фінансових можливостей дії положень окремих законів України (пояснювальна записка до Закону № 213-VIII), внесено зміни до спеціального закону, що направлений на цілісне врегулювання діяльності самостійної гілки влади, а саме: «на визначення організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд» (преамбула Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII) у частині довічного грошового утримання суддів. У п.4 мотивувальної частини свого рішення від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень ст.ст. 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, ст. 4, 27, ч.2 ст. 38 Бюджетного кодексу України при підготовці, прийнятті та введенні в дію Закону про Державний бюджет. Зокрема, Конституційний Суд України вважає, що «... закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. При прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України). Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України».

У зв'язку з цим Конституційний Суд України дійшов висновку, що «зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає ст.ст. 1, 3, ч.2 ст. 6, ч.2 ст. 8, ч.2 ст. 19, ст.ст. 21, 22, п. 1 ч.2 ст. 92, ч.1,2, 3 ст. 95 Конституції України» (абз. 1 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007).

Аналіз прецедентної практики Європейського Суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» Європейський Суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ MALTZAN and Others v. Germany). Європейський Суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Тому ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого «права власності», а саме розміру щомісячного довічного грошового утримання, повинна застосовуватися в Україні.

Таким чином, статтю 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях Європейський Суд з прав людини установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики Європейського Суду з прав людини є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Європейський Суд з прав людини у справі «Кечко проти України» констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (рішення № 63134/00 від 08.11.2005 року, параграф 26). Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держави, які ратифікували вказану Конвенцію, взяли на себе зобов'язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Порядок виконання рішення Європейського суду з прав людини, яке набуло статусу остаточного, визначається, зокрема, Законом України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення Європейського суду з прав людини включає в себе: б) вжиття заходів загального характеру. Рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Разом з тим ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено застосування судами при розгляді справ Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерел права. Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Виходячи з наведених правових норм в їх сукупності, у тому числі ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862-XII, абз. 3 п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про статус суддів» (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року у справі № 10-рп/2008), ч. ч. 3, 5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ в редакції до змін, внесених Законом № 3668-VІ від 08.07.2011 року (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 03.062013 року у справі №3-рп/2013), норм Конституції України щодо гарантій незалежності суддів, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судової практики Європейського суду з прав людини, а також європейських стандартів, законодавцем визначено право судді на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання у разі зміни розміру суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді. Розмір виплачуваного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці безпосередньо пов'язаний із розміром суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді, що зумовлює проведення перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці при зміні розміру суддівської винагороди працюючого судді.

Як зазначив Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 року № 18-рп/2011, щомісячне довічне грошове утримання судді є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання працюючого судді є однаковою, а самі ці поняття однорідними та взаємопов'язаними.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 року за № 200/14891, затверджено Порядок подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, відповідно до розділу ІІ якого уповноважена особа надає до Управління Пенсійного фонду України для призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці документи зазначені у пункті 2.1 розділу ІІ вказаного Порядку, в тому числі довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

З огляду на вище вказане, з 01.05.2015 року позивач має право на проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 відсотків заробітної плати працюючого судді його рівня згідно довідки Територіального управління державної судової адміністрації Дніпропетровській області від 25.07.2016 року №Б-С-1332. Отже, відмовляючи позивачу в здійсненні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у зв'язку зі зміною заробітної плати працюючого судді, відповідач діяв протиправно. 08 липня 2015 року Верховний Суд України звернувся до Конституційного Суду України з Конституційним поданням №201-2154/0/8-15 щодо відповідності (конституційності) положень ч.3, абз.4 та речення першого абз.6 ч.5 ст. 141 Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12.02.2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» у взаємозв'язку з положеннями підпункту 5 п. 2, п. 17 розділу I, п. 5 розділу III Закону України від 02.03.2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням ст.8, ч.1 ст. 21, ч.1, п. 2, 9 ч.5 ст. 126 Конституції України.

Ч. 2 ст. 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства. Згідно до п.1 ч.1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно зі ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що дії Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському район м. Дніпропетровська, після реорганізації якого його правонаступником є Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську щодо відмови провести перерахунок раніше призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.05.2016 року є протиправними.

З метою поновлення прав позивача суд вважає зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську здійснити перерахунок та виплачувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків від заробітної плати працюючого судді відповідно до довідки Територіального управління державної судової адміністрації Дніпропетровській області від 25.07.2016 року №Б-С-1332, а саме: з розміру заробітної плати 24650,00 грн. з 01.05.2016 року, чим задовольнити заявлені позовні вимоги.

Згідно до ч.1 ст. 94 КАС України суд вважає присудити на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним витрати по справі в сумі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Дніпропетровська.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 41, 69-71, 127, 158-163 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську щодо відмови провести ОСОБА_1 перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.05.2016 року.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську здійснити перерахунок та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% від заробітної плати працюючого судді відповідно до довідки Територіального управління державної судової адміністрації Дніпропетровській області від 25.07.2016 року №Б-С-1332, а саме: з розміру заробітної плати 24650 (двадцять чотири тисячі шістсот п'ятдесят) гривень, з 01.05.2016 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по справі в сумі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня отримання її копії. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя