Справа № 2а/61/11,2а/460/1/16
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2016-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2016 року м. Львів Справа № 876/7258/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

з участю секретаря судового засідання - Андрушківа І.Я.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача -ОСОБА_2.,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

третіх осіб - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року по справі № 2-а-61/11 за позовом ОСОБА_1 до Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування рішень, скасування державного акта про право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області (далі - Рясне-Руська сільська рада), в якому, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просив визнати недійсними та скасувати рішення Рясне-Руської сільської ради від 29 грудня 2008 року № 828 «Про надання дозволу на збір матеріалів по вибору земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», від 30 липня 2009 року № 1019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства», від 30 липня 2009 року № 1034 «Про розгляд письмового звернення гр. ОСОБА_1.»; скасувати виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку від 24 листопада 2009 року серії НОМЕР_1; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 1 липня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Яворівської державної нотаріальної контори Вахулою О.В. за №1130.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що передана у власність ОСОБА_2 земельна ділянка площею 0,0747 га за життя перебувала в користуванні його батька ОСОБА_9, а тому, після його смерті, до нього, як до спадкоємця, перейшли всі права та обов'язки спадкодавця, в тому числі й право на приватизацію вказаної земельної ділянки, що, на його думку, свідчить про протиправність оскаржуваних рішень Рясне-Руської сільської ради.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що даний спір належить до компетенції адміністративного суду, оскільки ним оскаржуються рішення Рясне-Руської сільської ради, яка є суб'єктом владних повноважень.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, посилаючись на викладені в ній обставини, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, в судовому засіданні заперечили проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просили відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що на підставі рішень Рясне-Руської сільської ради від 29 грудня 2008 року № 828 «Про надання дозволу на збір матеріалів по вибору земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства» та від 30 липня 2009 року № 1019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства», ОСОБА_2 набула у власність згадану вище земельну ділянку про що їй було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 24 листопада 2009 року серія НОМЕР_1.

Рішенням Рясно-Руської сільської ради від 30 липня 2009 року № 1034 «Про розгляд письмового звернення гр. ОСОБА_1.», ОСОБА_1 було відмовлено в передачі у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0.0747га, яка знаходиться в селі Рясне-Руське Яворівського району Львівської області.

Згадана вище земельна ділянка була відчужена ОСОБА_2 згідно з договором дарування від 1 липня 2011 року.

Закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами наявний спір про право на земельну ділянку, а тому справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з частиною 1 статті 17 вказаного Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим слід зазначити, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Спір у даній справі стосується права власності на земельну ділянку, тобто цивільного права, а отже, за своєю суттю є приватно - правовим, а тому не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відтак, суд вважає, що в цьому випадку вірно застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом», оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а тому суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Підстави та порядок закриття провадження в адміністративній справі визначені статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про наявність підстав для закриття провадження.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року у справі № 2-а-61/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А. І. Рибачук

Судді В. М. Багрій

Д. М. Старунський

Повний текст ухвали виготовлено 27 жовтня 2016 року.