Справа № 490/8190/16-а
Суддя: Черенкова Н. П.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/564/2016 Справа № 490/8190/16-а
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва в складі :

головуючого судді - Черенковій Н.П.,

при секретарі - Шевельовій Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Миколаєві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання неправомірною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Романчук В.Ю. від 28.07.2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження; зобов*язати відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області винеси постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №490/3517/15-а, виданого 24.06.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що державним виконавцем відмовлено у відкритті виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме наявність інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження, однак зміст оскаржуваної постанови не містить посилання на Закон, який передбачає вказані державним виконавцем в постанові обставини, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Позивач підтримала свої вимоги у повному обсязі, просила про розгляд справи у її відсутності.

Представник відповідача надав заяву про розгляд справи у його відсутності та позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що рішення, яким визнано протиправним та скасування пункту рішення комісії з розгляду земельних спорів Миколаївської міської ради не передбачає застосування до недобросовісного боржника заходів примусу, оскільки наслідком такого скасування акту індивідуальної дії є визнання його недійсним з моменту його прийняття. В свою чергу, недійсний акт індивідуальної дії не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов*язані з його недійсністю та не потребує жодної додаткової реалізації, зокрема виконання в примусову порядку органами державної виконавчої служби, за такого на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» відмовлено у відкритті виконавчого провадження.

За приписами ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи у її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть у участи у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Судом постановлено про закінчення розгляду справи у відсутності сторін, що відповідає вимогам закону.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори і фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (в тому числі актів індивідуальної дії).

При цьому, адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії стосовно конкретної особи вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання цієї особи (позивача по справі) або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача (ч.2 ст.19 КАС України)

Відповідно до ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ст.19 Конституції України , правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.08.2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про скасування рішення відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 року постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.08.2015 року скасувано. Прийнято у справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про скасування рішення задоволено. Визнано протиправним та скасувано пункт 3 рішення Комісії з розгляду земельних спорів Миколаївської міської ради від 10 грудня 2013 року №49, яким погоджено ОСОБА_3 оформлення правових документів на земельну ділянку, орієнтовною площею 499,45 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 без згоди суміжного землекористувача по АДРЕСА_2.

18.06.2016 року позивачем надано до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області заяву про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа.

24.06.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист по справі №490/3517/15-а.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Романчук В.Ю. від 28.07.2016 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №490/3517/15-а, виданого 24.06.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV

Відповідно до статті 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Частиною першою статті 6 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 статті 11 зазначеного Закону встановлено, що на державного виконавця покладено обов'язок вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно п.п. 1, 8, 16 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 2 названої статті до виконавчих документів, що підлягають виконанню державною виконавчою службою серед іншого віднесені рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

Статтею 19 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Разом з тим, статтею 26 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченимстаттею 18 цього Закону; офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Відмовляючи у відкритті виконавчого провадження, державний виконавець зазначив про те, що рішення, яким визнано протиправним та скасування пункту рішення комісії з розгляду земельних спорів Миколаївської міської ради не передбачає застосування до недобросовісного боржника заходів примусу, оскільки наслідком такого скасування акту індивідуальної дії є визнання його недійсним з моменту його прийняття. В свою чергу, недійсний акт індивідуальної дії не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов*язані з його недійсністю та не потребує жодної додаткової реалізації, зокрема виконання в примусову порядку органами державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 75 Закону «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Державний виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження.

В оскаржуваній постанові як на підставу для відмови у відкритті виконавчого провадження державний виконавець посилається на пункт 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», тобто наявність інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, державний виконавець при прийнятті рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження повинен у постанові зазначити, які саме передбачені законом інші обставини виключають здійснення виконавчого провадження.

Однак у постанові, яка є предметом оскарження, такі обставини не вказані, як і не вказано конкретних норм закону, які б давали підстави для висновку про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Окрім того, відповідач не навів жодного посилання в оскаржуваній постанові на причини, які унеможливлюють виконання рішення суду у межах одного виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За такого, підстава, зазначена відповідачем в оскаржуваній постанові, не відповідає вимогам закону та порушує законне право позивача на виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Частиною першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип обов'язковості суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність оскаржуваних бездіяльності, дій чи рішень.

Між тим, відповідачем - відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області як суб'єктом владних повноважень, не було надано суду жодних доводів й, відповідно, доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного позивачем рішення.

За такого, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 і наявність підстав для їх задоволення в частині скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про відмову у відкритті виконавчого провадження від 28.07.2016 року.

Беручи до уваги положення пункту 1 частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне поряд із скасуванням оскаржуваного позивачем рішення відповідача також визнати його протиправним.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого 24.06.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва, то такі задоволенню не підлягають, оскільки дане питання виходить за межі компетенції суду.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд зазначає, що законодавством передбачено окрему процедуру та підстави для відкриття виконавчого провадження, що відноситься до компетенції органів Державної виконавчої служби.

Законом визначено ряд підстав для відмови у відкритті, повернення виконавчого документа, при цьому судом, з огляду на предмет позову, не перевірялось дотримання всіх умов для пред'явлення виконавчого документу, а лише законність оскаржуваного рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині зобов'язання відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого 24.06.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Водночас, з метою захисту порушених прав позивача суд, зважаючи на положення статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, якою надано право суду виходити за межі позовних вимог, вважає за необхідне зобов'язати відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 24.06.2016 року у адміністративній справі №490/3517/15-а.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати слід віднеси на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 94, 122, 128, 162, 163, 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України "Про виконавче провадження", суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про відмову у відкритті виконавчого провадження від 28.07.2016 року ВП №51785532.

Зобов'язати відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 24.06.2016 року у адміністративній справі №490/3517/15-а.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Суддя Н.П. Черенкова