Справа № 819/1075/16
Суддя: Чепенюк О.В.
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1075/16

24 жовтня 2016 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Чепенюк О.В.,

при секретарі судового засідання Бойко Н.Б.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

09 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України про визнання неправомірним та скасування наказу Генерального прокурора України № 189к від 12 серпня 2016 року, поновлення на посаді.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами.

Позивач з 01 серпня 1989 року працює в органах прокуратури. Наказом виконуючого обовязки Генерального прокурора України № 200к від 20 березня 2014 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника прокурора Івано-Франківської області.

Після призначення прокурором Івано-Франківської області Стратюка О.М. в службовому кабінеті останнього позивачу та іншим заступникам прокурора області 16 липня 2016 року було продиктовано заяву на імя Генерального прокурора України про звільнення з займаної посади з зазначенням дати 18 липня 2016 року.

Зміст такої заяви не відповідав вимогам пункту 1 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ щодо дострокового припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням, а тому позивач вважав таку заяву нікчемною, тобто такою, яка не підлягає розгляду.

Проте 12 серпня 2016 року ОСОБА_1 було ознайомлено з копією оскаржуваного наказу Генерального прокурора України № 189к від 12 серпня 2016 року про його звільнення з посади заступника прокурора Івано-Франківської області у звязку з поданням заяви про припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням. З даним наказом позивач не погоджується, оскільки заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням у встановленому порядку не подавав, а заява від 18 липня 2016 року має інший зміст та не могла бути підставою для звільнення з посади.

Крім того, позивач вважає, що оскільки відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України у двотижневий строк після подання заяви про звільнення за власним бажанням його не було звільнено з посади, він продовжував працювати й виконувати покладені обовязки, тому Генеральний прокурор України не вправі був його звільняти з адміністративної посади за раніше поданою заявою.

Також позивач звертає увагу на порушення вимог Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України № 103 від 24 лютого 2016 року в частині не реєстрації заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади в прокуратурі Івано-Франківської області.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у адміністративному позові, додатково зазначив про недотримання відповідачем процедури звільнення, яка передбачена Порядком підготовки матеріалів для призначення працівників на посади, які входять до номенклатури Генерального прокурора України та які погоджуються з Генеральною прокуратурою України, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 17 вересня 2014 року № 100, зокрема, щодо не внесення прокурором обласного рівня подання Генеральному прокурору України про звільнення працівника прокуратури.

У судовому засіданні представники відповідача адміністративний позов не визнали з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову від 17 жовтня 2016 року, та пояснили, що посади заступників керівників регіональних прокуратур в розумінні статті 39 Закону України «Про прокуратуру» віднесено до адміністративних посад, а тому призначення та звільнення з посади здійснюється Генеральним прокурором України. Однією з підстав для звільнення з посади відповідно до статті 41 Закону України «Про прокуратуру» є подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням. У звязку з поданням ОСОБА_1 заяви про звільнення з посади заступника прокурора Івано-Франківської області, яка надійшла до Генеральної прокуратури України 21 липня 2016 року, було видано оскаржуваний наказ № 189к від 12 серпня 2016 року про звільнення позивача.

Представник відповідача вважає, що положення статті 38 Кодексу законів про працю України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законом щодо проходження публічної служби в органах прокуратури. Спеціальний закон не містить строку, упродовж якого розглядається заява про звільнення з адміністративної посади. Крім того, відповідно до статті 41 Закону України «Про прокуратуру» звільнення позивача з посади не припинило повноважень прокурора. Рішення про звільнення позивача з органів прокуратури не приймалось, трудовий договір в розумінні вимог статті 38 Кодексу законів про працю України з ОСОБА_1 не розірвано, а лише припинено повноваження на адміністративній посаді.

Також представник відповідача зазначила, що будь-яких заяв від ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення з посади від 18 липня 2016 року чи про здійснення тиску позивач до Генеральної прокуратури України не подавав. При цьому, заява ОСОБА_1 у відповідності до вимог Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України № 103 від 24 лютого 2016 року, була зареєстрована у книзі Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.

ОСОБА_1 надав згоду на призначення його на посаду начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Івано-Франківської області і наказом прокурора області від 23 серпня 2016 року № 744к призначений на зазначену посаду, яка також є адміністративною посадою (керівник підрозділу регіональної прокуратури).

З наведених підстав, представники відповідача просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 20 березня 2014 року наказом виконуючого обовязки Генерального прокурора України № 220к призначено старшого радника юстиції ОСОБА_1 заступником прокурора Івано-Франківської області (а. с. 8).

Наказом Генерального прокурора України від 12 серпня 2016 року № 189к відповідно до пункту 3 частини першої статті 9, підпункту 4 пункту 5-1 «Перехідних положень» Закону України «Про прокуратуру» звільнено старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Івано-Франківської області у звязку з поданням заяви про припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням (пункт 1 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру»), як підставу вказано заяву ОСОБА_1 З копією наказу позивача ознайомлено 12 серпня 2016 року (а. с. 29-30).

Матеріали справи містять належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_1 від 18 липня 2016 року, адресовану Генеральному прокурору України ОСОБА_4 (а. с. 28). В такій заяві ОСОБА_1 просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням. Заява зареєстрована в Книзі обліку вхідної кореспонденції відділу роботи з кадрами територіальних прокуратур управління роботи з кадрами Департаменту кадрової роботи Генеральної прокуратури України 21 липня 2016 року за № 76 (а. с. 31-32).

23 серпня 2016 року наказом прокурора Івано-Франківської області № 744к ОСОБА_1 призначений на посаду начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Івано-Франківської області (а. с. 33-35).

На посаду заступника прокурора Івано-Франківської області відповідно до наказу Генерального прокурора України № 189к від 18 серпня 2016 року призначений ОСОБА_5 на підставі подання виконуючого обовязки прокурора Івано-Франківської області Торованина В.Д. від 12 серпня 2016 року та заяви ОСОБА_5від 12 серпня 2016 року (а. с. 57-62).

Не погоджуючись з наказом про звільнення з адміністративної посади, позивач ОСОБА_1 ініціював звернення до суду з даним адміністративним позовом.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні правові норми.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про прокуратуру» організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_5 України.

У системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя. Регіональну прокуратуру очолює керівник регіональної прокуратури - прокурор області, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя, який має першого заступника та не більше трьох заступників (стаття 10 Закону Україну «Про прокуратуру»).

Прокурором органу прокуратури є заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної) (пункт 10 частини першої статті 15 Закону).

Частиною третьою статті 16 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру» адміністративною посадою у регіональній прокуратурі є посада заступника керівника регіональної прокуратури.

Порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді визначаються статтею 41 Закону. Так, згідно з частиною першою даної статті звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6 - 8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором України за рекомендацією ОСОБА_5 прокурорів України з таких підстав:

1) подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням;

2) переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої пунктами 1 - 3 частини третьої статті 39 цього Закону);

3) неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов'язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Разом з тим, підпунктом 4 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації ОСОБА_5 прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Частинами четвертою-пятою статті 41 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора. Після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури. У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора. До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

У даному випадку відповідно до наказу Генерального прокурора України № 189к від 12 серпня 2016 року мало місце звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади за власним бажанням на підставі пункту 1 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру».

Підставою для прийняття даного рішення була заява позивача від 18 липня 2016 року про звільнення його із займаної посади за власним бажанням (а. с. 28). У судовому засіданні позивач підтвердив факт написання ним особисто заяви про звільнення з займаної посади, проте зазначив, що така заява була написана під впливом керівника. Оскільки зміст заяви не відповідав вимогам закону, був викладений некоректно, тому позивач вважав, що згідно з такою заявою були відсутні підстави для його звільнення з адміністративної посади. Разом з тим, з позову та пояснень позивача вбачається, що у даному випадку написання заяви про звільнення з посади стосувалось саме звільнення з адміністративної посади, а не з органів прокуратури.

Перевіряючи доводи позивача про те, що його примусили подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням, суд зазначає, що ОСОБА_1 не надано суду доказів здійснення на нього будь-якого психологічного тиску та впливу з боку роботодавця чи інших осіб з метою примусити написати заяву про звільнення. Відсутні докази існування конфлікту між позивачем та прокурором Івано-Франківської області Стратюком О.М., який міг би спричинити написання вищезазначеної заяви. Матеріали справи не містять жодних підтверджень того, що на позивача чинився тиск при написанні заяви про звільнення за власним бажанням, у тому числі доказів звернення з цього приводу до правоохоронних органів. Вказані обставини свідчать про те, що рішення про звільнення з адміністративної посади за власним бажанням було прийнято позивачем з власної волі та з усвідомленням наслідків такого рішення.

Заява ОСОБА_1 від 18 липня 2016 року надійшла до Генеральної прокуратури України 21 липня 2016 року та була належним чином зареєстрована у Книзі обліку вхідної кореспонденції відділу роботи з кадрами територіальних прокуратур управління роботи з кадрами Департаменту кадрової роботи Генеральної прокуратури України 21 липня 2016 року за № 76 (а. с. 31-32), що відповідає вимогам пункту 2.3 Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України № 103 від 24 лютого 2016 року.

Дана норма Інструкції передбачає, що приймання та передавання вхідних, вихідних і внутрішніх документів на всіх етапах проходження здійснюється через службу діловодства (осіб, які забезпечують ведення діловодства у структурних підрозділах) з обов'язковою відміткою у відповідних книгах обліку чи картках (при використанні в прокуратурі автоматизованої системи електронного документообігу - з відповідними реєстрами, відображенням руху документів у системі).

Оскільки заява ОСОБА_1 від 18 липня 2016 року, адресована Генеральному прокурору України ОСОБА_4, то підлягала реєстрації саме у відповідному структурному підрозділі Генеральної прокуратури України як вхідна кореспонденція. Необхідність реєстрації такої заяви як вихідної кореспонденції Івано-Франківською обласною прокуратурою, як вважає позивач, даною Інструкцією не вимагається.

Щодо недотримання, на думку позивача, при звільненні його з адміністративної посади вимог Порядку підготовки матеріалів для призначення працівників на посади, які входять до номенклатури Генерального прокурора України та які погоджуються з Генеральною прокуратурою України, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 100 від 17 вересня 2014 року, то суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 6 даного Порядку при вирішенні питання про звільнення працівників номенклатури Генерального прокурора України прокурорам обласного рівня, ректору Національної академії прокуратури України необхідно надсилати до Генеральної прокуратури України такі матеріали: подання із зазначенням причини та свого ставлення до звільнення; рапорт працівника із зазначенням конкретних підстав звільнення; медичні документи (у разі звільнення за станом здоровя); матеріали службового розслідування, рішення колегії, атестаційні документи (при звільненні в порядку дисциплінарного стягнення); копії документів уповноваженого органу про анулювання допуску працівника до державної таємниці, якщо відповідна посада передбачає роботу з документами, які становлять державну таємницю (а. с. 49-54).

З даного пункту Порядку вбачається, що зважаючи на різні підстави звільнення працівників прокуратури та на те, хто саме ініціює питання звільнення (з ініціативи працівника чи роботодавця) до Генеральної прокуратури України прокурорами обласного рівня надсилаються ті чи інші документи. Пункт 6 Порядку підготовки матеріалів для призначення працівників на посади, які входять до номенклатури Генерального прокурора України та які погоджуються з Генеральною прокуратурою України, визначає загальний перелік документів з огляду на різні підстави звільнення, проте це не означає обовязково при вирішенні питання про звільнення працівника з посади за власним бажанням подавати Генеральному прокурору України подання прокурора обласного рівня.

Суд не бере до уваги також мотивацію позивача про безпідставне звільнення його з посади після закінчення строку двотижневого попередження, визначеного у статті 38 Кодексу законів про працю України, при розірванні трудового договору за ініціативою працівника, з огляду на таке.

Відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

У даному випадку ОСОБА_1 згідно з оскаржуваним наказом звільнено з адміністративної посади, проте не звільнено з органів прокуратури, з посади прокурора в розумінні Закону України «Про прокуратуру».

Звільнення прокурора з адміністративної посади не припиняє його повноважень прокурора (частина четверта статті 41 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до статті 64 Закону України «Про прокуратуру» до прийняття рішення про призначення прокурора на іншу посаду в органі прокуратури, в якому він обіймав адміністративну посаду, чи переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора - повноваження прокурора лише зупиняються. За працівником зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачені законодавством для прокурорів.

Підстави для звільнення прокурора з посади в органі прокуратури визначенні статтею 51 Закону України «Про прокуратуру».

В даному випадку оскаржуваний наказ Генерального прокурора України № 189к від 12 серпня 2016 року прийнятий стосовно звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади, а не з посади прокурора (органів прокуратури), тому, на думку суду, до таких правовідносин положення статті 38 Кодексу законів про працю України не застосовуються. Порядок звільнення прокурора з адміністративної посади регламентований спеціальним законодавством статтею 41 Закону України «Про прокуратуру», яка не передбачає строку, протягом якого розглядається заява про звільнення з адміністративної посади.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На думку суду, відповідач як субєкт владних повноважень довів правомірність оскаржуваного рішення та звільнення позивача з адміністративної посади.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання неправомірним та скасування наказу Генерального прокурора України № 189к від 12 серпня 2016 року та поновлення на посаді задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 11, 71, 86, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання неправомірним та скасування наказу Генерального прокурора України № 189к від 12 серпня 2016 року та поновлення на посаді відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України (оголошення вступної та резолютивної частини постанови), а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складений 27 жовтня 2016 року.

Головуючий суддя Чепенюк О.В.

копія вірна

Суддя Чепенюк О.В.