Справа № 2а/0270/728/12
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2012-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м.Вінниця

03 квітня 2012 р. Справа № 2а/0270/728/12

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Шаповалової Тетяни Михайлівни,

Суддів Воробйової Інни Анатоліївни

ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання: Середюка Миколи Анатолійовича

представників сторін:

позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_4 ОСОБА_5

до: управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області

про: визнання протиправним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту

ВСТАНОВИВ :

15 лютого 2012 року адвокат ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_6 ОСОБА_5 звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом, у якому просила визнати протиправним наказ управління Державної міграційної служби у Вінницькій області (далі УДМС України у Вінницькій області) за № 18 від 09 лютого 2012 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її довірителя біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобовязати відповідача прийняти позитивне рішення з цього питання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, адвокат ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 є шукачем із ОСОБА_7 і має цілком підставні побоювання стати у країні свого походження жертвою переслідувань за ознаками політичних та релігійних переконань, оскільки він і члени його родини чоловічої статті відмовилися воювати на боці впливового ісламістського угрупування Аль-Шабааб. Просить врахувати, що у ОСОБА_7 існує дуже багато проблем для життя простої мирної людини, а звичайною практикою у ній є те, що хлопці, яким виповнилося 15 років залучаються до військових дій. ОСОБА_4 ОСОБА_5 виїхав із країни походження, оскільки у ОСОБА_7 не існує влади, яка може захистити людей, які не бажають воювати на боці ісламістів. Не маючи іншого вибору, він утік з країни і зрештою опинився в Україні, а саме у м. Вінниці. ОСОБА_4 ОСОБА_5 не може повернутися до країни свого походження, оскільки там існує великий ризик для нього зазнати переслідувань по причині його політичних переконань, а саме небажання воювати на боці ісламістської організації Аль-Шабааб. Він готовий повернутися до країни свого походження відразу, коли з`явиться можливість отримати захист свої прав людини та не бути примусово втягнутим в терористичну та військову діяльність. Адвокат ОСОБА_2 стверджує, що працівниками відділу міграційної служби не було проведено належної оцінки дійсного становища у ОСОБА_7 з точки зору дотримання визначальних прав і свобод людини, які закріплені у багатьох міжнародних договорах, зокрема Європейській Конвенції з прав людини, Міжнародному пакті про громадянські і політичні права та Конвенції проти катувань. Також відповідач не врахував останні рекомендації УВКБ ООН щодо ситуації в ОСОБА_7 як країни походження біженців, згідно із якими навіть ті, хто не відповідають критеріям надання статусу біженця, повинні мати можливість скористатися додатковими формами міжнародного захисту, які використовуються в ситуаціях загального насилля або збройного конфлікту. Крім того, не було взято до уваги ОСОБА_8 Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти надання та скасування статусу біженця в державах-членах" від 30 квітня 2004 року № 8771/04, якими підтверджено, що на сьогоднішній день ОСОБА_7 не може розглядатися як безпечна країна. Вважає, що оскаржуваний наказ УДМС України у Вінницькій області № 18 від 09 лютого 2012 року прийнятий без зясування фактичних обставин справи і суперечить нормам міжнародного права.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги повністю підтримала, давши пояснення, аналогічні до викладеного у позовній заяві. Просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні вимоги позивача заперечила та пояснила, що ОСОБА_6 ОСОБА_5 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через очевидну необґрунтованість його заяви та відсутність умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Посилається на те, що позивач не навів ніяких конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документу на підтвердження цих фактів. У ході проведеної з позивачем бесіди, яка мала місце 20 січня 2012 року, він повідомив, що його сім`я складалась із 8 осіб: він, його батьки, 3 брата та 2 сестри. ОСОБА_4 ОСОБА_5 під час співбесіди повідомив, що причиною його виїзду із ОСОБА_7 стала громадянська війна та її наслідки, а саме: голод, відсутність можливості отримати медичну допомогу, навчатись та працювати. Щодо себе особисто ОСОБА_4 ОСОБА_5 зазначив, що він має поганий зір і боявся, що його схоплять люди із Аль-Шабааб і примусять воювати на їх боці. Повідомлені заявником факти і проблеми з якими він стикнувся стали наслідком загальної нестабільності та громадянської війни в країні його походження, тобто його розповідь стосується лише небезпечного проживання на території ОСОБА_7, яка страждає внутрішніх конфліктів. ОСОБА_4 ОСОБА_5 ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадянської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою не мав, а тому не може бути жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Таким чином і відповідно до частини 1 та частини 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" факти, які повідомлені ОСОБА_6 ОСОБА_5 не є підставою для набуття статусу біженця або отримання додаткового захисту.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та оцінивши інші докази, які є у справі, суд дійшов висновку, що заявлений ОСОБА_2 адміністративний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як випливає із матеріалів справи, 20 січня 2012 року позивач звернувся в УДМС України у Вінницькій області із заявою про надання йому в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а.с. 26), у якій назвався громадянином ОСОБА_7 на імя ОСОБА_5 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому документів, які б засвідчували його особу, він не надав, у звязку з чим усі анкетні дані було встановлено зі слів самого заявника.

У ході проведеної співбесіди (а.с. 34-37) ОСОБА_5 ОСОБА_6 повідомив, що є громадянином ОСОБА_7, належить до клану Хавійє, країна постійного проживання ОСОБА_7. У жовтні 2012 року із ОСОБА_7 автомобілем переїхав до Ефіопії, де перебував 2 місяці в м. Аддіс-Абеба. Потім літаком через Туреччину прибув до Росії, звідки автомобільним транспортом приїхав в Україну. На даний час проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2.

На запитання представника міграційної служби про те, до якої саме країни він їхав, відповів, що їхав до Європи, через це не захотів залишатися в Російській Федерації. Також зазначив, що в ОСОБА_7 до нього не застосовувалося фізичне насильство, в будь-яких політичних, релігійних чи громадських організаціях в ОСОБА_7 не перебував. Причинами виїзду з ОСОБА_7 назвав війну та голод, відсутність роботи. Крім того зазначив, що боявся що його захоплять люди із Аль-Шабааб та примусять воювати на їх боці, але при цьому не зазначив будь-яких спроб чи випадків вчинення щодо нього таких дій.

Таким чином, навіть зі слів самого позивача не вбачається застосування до нього будь-якого насильства чи переслідувань. З огляду на зазначене, на переконання суду, відсутні достатні підстави для висновку про наявність факту переслідування як такого чи тим більше обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні свого громадянського походження.

З копії висновку УДМС України у Вінницькій області і від 09 лютого 2012 року (а.с. 41-44) вбачається, що головний спеціаліст відділу у справах біженців ОСОБА_6 на підставі зібраних матеріалів дійшла до висновку про доцільність прийняття рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через очевидну необґрунтованість відповідної заяви та відсутність умов, зазначених у пунктах 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Наказом начальника УДМС України у Вінницькій області ОСОБА_9 за № 18 від 09 лютого 2012 року зазначений висновок було підтримано та винесено рішення про відмову громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_5 ОСОБА_10 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи правомірність такого рішення відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI) біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону передбачено, що особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідування повинно бути повязане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

- неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із субєктивної та обєктивної сторін. Субєктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Обєктивна сторона повязана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Окрім того, у ході розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця, так само як і під час судового розгляду справи, ОСОБА_5 ОСОБА_10 не навів цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками чи переконливих фактів про його переслідування та неможливість користування захистом країни походження.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року. Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

Відповідно до Позиції ООН "Про обовязки та стандарти доказів у заявах біженців" факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і письмові. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу в правдивості своїх фактичних тверджень.

Натомість наведені позивачем обставини на підтримку своєї заяви про надання статусу біженця в Україні не підтвердженні будь-якими доказами і викликають істотні сумніви у їх обєктивності та вірогідності. Одночасно суд звертає увагу на те, що позивач прибув на територію України без документів, яких позбувся саме з метою нелегального в'їзду в Україну, що у свою чергу унеможливлює встановлення його особи та перевірку наведених ним обставин.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що заявником не було наведено фактів, які б давали можливість зробити висновок про його цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань, належності до певної релігії чи переконливих фактів про його переслідування за це та неможливість користування захистом країни походження.

З аналогічних мотивів суд виходить при вирішенні питання про наявність у позивача підстав для визнання його в Україні особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами, встановленими статтею 6 Закону 3671-VI, не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як встановлено судом під час розгляду даного публічно-правового спору, до приїзду в Україну позивач певний час незаконно перебував на території інших держав, зокрема Ефіопії та Росії, де про надання йому статусу біженця не просив.

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Частиною 6 зазначеної статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону .

На підставі повного, всебічного та обєктивного дослідження наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного із них окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що УДМС у Вінницькій області, приймаючи рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, правильно встановив відсутність у нього передбачених законами України та нормами міжнародного права умов для надання йому відповідного статусу.

Відтак, заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

В силу вимог статті 94 КАС України підстав для присудження позивачу понесених ним судових витрат у справі немає.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна

Судді Воробйова Інна Анатоліївна

ОСОБА_1