Справа № 185/4456/16-а (2-а/185/388/16)
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 жовтня 2016 рокусправа № 185/4456/16-а (2-а/185/388/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чепурнова Д.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу виконавчого комітету Павлоградської міської ради

на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Павлоградської міської ради, третя особа - Управління Укртрансбезпеки, про визнання незаконним рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до суду, в якому, з урахуванням уточнень просив визнати незаконним п. 1 рішення виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 19.04.2016 року № 292 « «Про відміну рішення виконкому від 23.03.2016 р. № 236 «Про затвердження складу конкурсного комітету з перевезень пасажирів у м. Павлоград».

В обґрунтування позову посилається на те, що вказаним рішенням затверджено склад конкурсного комітету, в якому відсутні представники Укртрансбезпеки та представники громадських організацій, діяльність яких пов'язана з автомобільним транспортом, що є порушенням вимог п.п. 23, 24 Постанови КМУ від 03.12.2008 р. № 1081 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування та ст. 44 Закону України «Про автомобільний транспорт». Зазначає, що він є користувачем громадського транспорту, а тому занепокоєний безпекою транспорту, що належить підприємствам які перемогли у конкурсі.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2016 року позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, виконавчий комітет Павлоградської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив постанову суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вказав, що міська рада при прийняті оскарженого рішення діяла в межах наданих повноважень.

В судовому засіданні апеляційної представник виконавчого комітету Павлоградської міської ради підтримала вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, позивач та його представник просили відмовити у її задоволенні та залишити без змін постанову суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 19.04.2016 року виконавчий комітет Павлоградської міської ради прийняв рішення №292 «Про відміну рішення виконкому від 23.03.2016 року № 236» зазначеним рішенням було затверджено склад постійно діючою конкурсного комітету, утвореного організатором для розгляду конкурсних пропозицій та прийняття рішення про визначення переможця конкурсу.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що до складу конкурсного комітету не ввійшли представники Укртрансбезпеки та представники громадських організацій, діяльність яких пов'язана з автомобільним транспортом, що є порушенням вимог п.п. 23, 24 Постанови КМУ від 03.12.2008 р. № 1081 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування та ст. 44 Закону України «Про автомобільний транспорт». Крім того вказує на наявність порушеного права позивача прийнятим рішенням з посиланням на ст. 16 ЦК України, якою передбачено право кожної особи на з звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Колегія апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 326 від 27.04.2016 року визнано таким, що втратило чинність рішення виконкому від 19.04.2016 р. № 292 «Про затвердження складу конкурсного комітету з перевезення пасажирів у м. Павлоград».

Зазначений факт свідчить про відсутність предмета спору, оскільки рішення яке є предметом оскарження вже втратило чинність на момент звернення позивач до суду з вказаним позовом.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів ст. 140 Конституції України громадянам України гарантується право на місцеве самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл. селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

Статтею 4 Закону встановлені основні принципи місцевого самоврядування, до яких, зокрема, відносяться: народовладдя: законність; гласність; підзвітність та відповідальність перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб: судовий захист прав місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з вимогами частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з вищевказаними нормами права особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Враховуючи вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція підтверджується і змістом окремих рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішення № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та рішення № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України. Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Виходячи із положень статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Із наведених норм права вбачається, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

В свою чергу неодмінними елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Разом з тим, наслідком розв'язання публічно-правового спору по суті має бути захист порушеного суб'єктивного права позивача.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також вбачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Позивач оспорив рішення Виконкому, яке є правовим актом індивідуальної дії. Такий правовий акт породжує права й обов'язки тільки для тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин. Таким чином, відсутність у будь-кого (крім осіб, яким адресовано спірні рішення), в тому числі і позивача, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом, наслідком чого є відмова в задоволенні позову.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та прийняти нову постанову.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 198, ст.ст. 202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Павлоградської міської ради - задовольнити.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2016 року - скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі.

В повному обсязі постанова складена 28 жовтня 2016 року.

Головуючий: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.В. Сафронова