Справа № 826/3717/16
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3717/16 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

26 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді: Чаку Є.В.

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника громадянина Сомалі ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сомалі ОСОБА_5 до державної міграційної служби України, третя особа - управління державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Сомалі ОСОБА_5 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до управління державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа - управління державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 565-15 від 07 вересня 2015 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 11 липня 2016 року у задоволенні позову відмовив у повному обсязі.

Не погоджуючись з судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2016 року та постановити нову про задоволення позову у повному обсязі. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, позивач народився 26 лютого 1997 року та проживав у місті Могадішо. За національністю він є сомалієць, сповідує іслам. Закінчив початкову школу (3 класи), ніде не працював, оскільки не мав можливості, жив з матір'ю та братом, неодружений, володіє сомалійською та англійською мовами.

Відповідно до матеріалів справи, позивач залишив країну постійного проживання 20 вересня 2012 року, виїхавши із Сомалі на машині до Джібуті, де перебував до 14 березня 2014 року. Там проживав у знайомих. Працював - займався мийкою автомобілів. 14 березня 2014 року позивач прибув до Російської Федерації та перебував там до 27 травня 2014 року.

Зі слів позивача, 01 червня 2014 року він перетнув кордон України таємно на машині. Чоловік який його перевозив, вилучив всі його документи. Наразі позивач проживає в місті Біла Церква Київської області.

17 березня 2015 року позивач звернувся до органів міграційної служби із заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною виїзду з країни постійного проживання зазначив, що побоюється за своє життя та здоров'я через постійні погрози зі сторони озброєного угрупування «Аль - Шабааб».

03 липня 2015 року, за результатами розгляду особової справи позивача, управлінням державної міграційної служби України в Київській області складено висновок щодо відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням відповідача № 565 від 07 вересня 2015 року зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням управління державної міграційної служби України в Київській області позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідача, позивач через представника звернувся до суду за захистом своїх прав.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року (далі - Закон).

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 9 Закону.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч. 5 ст. 10 Закону передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 4 та 6 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 ст. 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Отже, як убачається з матеріалів справи, позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» № 8043/04 від 27 квітня 2004 року заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, як убачається з матеріалів справи, позивач виїхав з країни постійного місця проживання у вересні 2012 року, а за захистом в Україні, побоюючись за своє життя та переслідування з боку терористичного угруповання, звернувся лише у березні 2015 року. Також, до того як позивач прибув до України, він півтора року проживав у Джібуті, та два місяці в Російській Федерації.

До приїзду в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн, а саме: Джібуті та Російської Федерації, і мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання.

Не було надано доказів й того, що позивач є громадянином Сомалі, оскільки ним не надано жодних документів, які б посвідчували його особу. Зі слів позивача його паспорт забрали контрабандисти з Росії.

Отже, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю ОСОБА_5 ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судами, позивачем не надано.

Що стосується доводів представника позивача про те, що заява - анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 14 від 17.03.2015 року заповнювалася без участі перекладача, що на думку представника позивача є порушенням процесуальних дій, то колегія суддів вважає їх помилковими, оскільки дана заява - анкета містить підписи як позивача так і перекладача ОСОБА_6 (а/с 33).

Даним перекладачем також були підписані APPLICATION FORM for recognition as a refugee or person who needs complementary protection № 14 від 17.03.2015 року та протокол ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, дослідивши всі матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що побоювання, які виникли у заявника мають суто суб'єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо його слів, а тому державна міграційна служба правомірно відмовила позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника громадянина Сомалі ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 27.10.2016 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Файдюк В.В.

Мєзєнцев Є.І.