Справа № 489/3893/16-а
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2016 р. Справа № 489/3893/16-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Тихонова Н.С.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Жука С.І.
судді - Потапчука В.О.
судді - Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про визнання неправомірним рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановиЛА:

В серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про визнання неправомірним рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Суд першої інстанції своєю постановою від 23 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про визнання неправомірним рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовив.

ОСОБА_4 не погодившись з постановою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_4 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, або у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та доводи апелянта в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до трудової книжки БТ-ІІ, заведеної 09.07.1998 р., з 01.09.1993 р. по 27.06.1998 р. ОСОБА_4 навчалась у Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого, отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста.

З 06.07.1998 р. по теперішній час ОСОБА_4 працює в органах прокуратури Миколаївської області.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що статтею 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. (в редакції від 16.11.1995 р.) передбачалось, що пенсії за вислугу років призначаються слідчим працівникам незалежно від віку з вислугою років не менше 20 років на посадах слідчого, начальника або заступника начальника слідчого підрозділу (відділу, частини), що безпосередньо займається провадженням попереднього слідства.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_4 розпочала свою професійну діяльність, розраховуючи на передбачено законом право на пільгову пенсію.

В подальшому (в редакції від 26.07.2001 р.) до ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» було внесено зміни, якими передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.

На переконання позивачки до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у ст. 56 цього Закону, в т.ч. у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах СБУ, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково - навчальницьких закладах ГПУ, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулись до прокуратури, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Посилаючись на вищевикладене позивачка ОСОБА_4 зазначає, що станом на 26.05.20169 р., тобто на день звернення до УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва з відповідною заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру», її стаж роботи, що дає їй право на призначення пенсії, складав 20 років 3 місяці 20 днів, а саме: половина строку навчання у вищому навчальному юридичному закладі - 2 роки 05 місяців, робота в органах прокуратури - 17 років 10 місяців 20 днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, однак даний обов'язок відповідачем в даній справі не виконано.

Згідно Рішення Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва № 38/7 від 01.06.20169 р. ОСОБА_4 було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ЗУ «Про прокуратуру» з наступних підстав.

Відповідно до Прикінцевих положень ЗУ «Про внесенні змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 213 від 02.03.2015 р., який набрав чинності з 01.04.2015 р., у разі неприйняття до 01.06.2015 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу».

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на необхідність застосування при призначенні їй пенсії за вислугу років положень Закону України «Про прокуратуру», які діяли станом на 26.07.2001 р. Водночас законодавчі підстави для застосування в даному випадку саме цієї редакції Закону, який підлягав неодноразовому редагуванню протягом періоду своєї дії, - відсутні.

Оскільки ОСОБА_4 звернулась до УПФУ з заявою про призначення пенсії 26.05.2016 р., використанню підлягає законодавство, чинне станом на вказаний період.

На підставі матеріалів справи та оцінки представлених доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про визнання неправомірним рішення та зобов'язання вчинити певні дії - не підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про визнання неправомірним рішення та зобов'язання вчинити певні дії, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючийсуддя С.І. Жук
суддя В.О. Потапчук
суддя Г.В.Семенюк