Справа № 826/4334/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/4334/16

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 жовтня 2016 року № 826/4334/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»

до

Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг

третя особа

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ессет Менеджмент»

про

визнання протиправним та скасування розпорядження № 433 від 25.02.2016

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (надалі – позивач, Товариство) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, третя особа ТОВ «Інтер Ессет Менеджмент», в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження №433 від 25.02.2016.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.03.2016 відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні на 07.06.2016.

Під час розгляду справи представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що при укладенні договору між Товариством та третьою особою позивач керувався нормами цивільного законодавства, що регулюють кредитні, а не факторингові правовідносини, внаслідок чого оскаржуване розпорядження є необґрунтованим.

Відповідач заперечує по суті заявлених позовних вимог, посилаючись при цьому на те, що ТОВ «ІНТЕР ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» не є банком або іншою фінансовою установою, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції, тобто не може бути фактором за Договором, внаслідок чого позивач відповідно до вимог глави 73 ЦК, не мав права відступати або зобов'язатись відступити третій особі своє право грошової вимоги.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув. Про дату час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. З заявами/клопотаннями до суду не зверталось.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається зі змісту розпорядження, підставою його прийняття стали наступні обставини.

Оскільки Договором №1 передбачено право наступного відступлення фактором права грошової вимоги третій особі то воно повинно здійснюватись відповідно до положень глави 73 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те що за Договором №2, за яким відбулось наступне відступлення Товариством (фактором) права грошової вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНТЕР ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ», то воно повинно було здійснюватись відповідно до положень глави 73 ЦК.

Оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕР ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» не є банком або іншою фінансовою установою, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції, тобто не може бути фактором за Договором №2, то Товариство, відповідно до вимог глави 73 ЦК, не мало права відступати або зобов'язатись відступити Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНТЕР ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» своє право грошової вимоги до ТОВ «ТІВОЛІ» (боржник), набуте за Договором №1.

Враховуючи зазначене, у Розпорядженні зроблено висновок, що Товариством не виконано вимоги глави 73 ЦК, при здійсненні своєї діяльність відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (надалі – Закон) та без урахування норм законів України, які встановлюють особливості її діяльності.

Не погоджуючись з обґрунтованістю зазначених доводів відповідача та, як наслідок, правомірністю розпорядження, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з частиною п'ятою статті 5 Закону, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Згідно статті 1077 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Пунктом 3.7. розділу 3 «ПРАВА ТА ОБОВ'ЯЗКИ СТОРІН» Договору № 2 передбачено право Нового Кредитора за Договором № 2 відступати право вимоги за Кредитним договором та договорами забезпечення, переліченими в п.п. в) п. 3.3. даного Договору, без будь-яких обмежень.

Відповідно до статті 1079 ЦК, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до статті 1083 ЦК, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень глави 73 ЦК.

Правовий аналіз зазначених вище норм дає змогу дійти висновку, що, в даному випадку, при укладенні договору відступлення права вимоги, сторона правочину, до якої переходить право вимоги за таким договором має бути банком або іншою фінансовою установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції

Однак, згідно інформації, внесеної до Державного реєстру фінансових установ, який веде Нацкомфінпослуг, що також не заперечувалось позивачем, інформація про ТОВ «ІНТЕР ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» (код за ЄДРПОУ 38926649) до Державного реєстру фінансових установ вносилась. Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕР ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» фінансової установи не набувало, ліцензій та/або інших дозволів на надання фінансових послуг не отримувало.

Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає, що оскільки Договором № 1 передбачено право наступного відступлення фактором права грошової вимоги третій особі, то воно повинно здійснюватись відповідно до положень глави 73 ЦК.

Враховуючи те, що за Договором № 2, за яким відбулось наступне відступлення Позивачем (фактором) права грошової вимоги ТОВ «ІНТЕР ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ», то воно повинно було здійснюватись відповідно до положень глави 73 ЦК.

Проте, оскільки ТОВ «ІНТЕР ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ», як встановлено судом, не є банком або іншою фінансовою установою, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції, тобто не може бути фактором за Договором № 2, то Позивач, відповідно до вимог глави 73 ЦК, не мав права відступати ТОВ «ІНТЕР ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» своє право грошової вимоги до боржника набуте за Договором № 1.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що Позивачем не виконано вимоги глави 73 ЦК; вчинено дію не у відповідності до вимог частини п'ятої статті 5 Закону та без урахування норм законів України, які встановлюють особливості діяльності Товариства, внаслідок чого розпорядження №433 від 25.02.2016 відповідає вимогам ч.3 ст.2 КАС України та скасуванню не підлягає.

При цьому, посилання позивача на можливість, на його думку, укладення договору з третьою особою за загальним положеннями зобов’язання, є помилковими, адже в даному випадку правовідносинам між позивачем і третьої особою передбачено спеціальне правове регулювання, визначене главою 73 Цивільного кодексу України.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» – відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.Б. Федорчук