Справа № 826/4617/14
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" жовтня 2016 р. м.Київ К/800/53340/15

К/800/54428/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Стрелець Т.Г.,

Швед Е.Ю.,

секретар судового засідання - Зубенко Д.В.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_5 та Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Київської міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С», про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся з позовною заявою до Київської міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.», в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 26 липня 2007 року №101/1935 «Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» для реконструкції та будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-офісного центру із закладами громадського харчування, автостоянкою та комплексним благоустроєм території на просп.Перемоги, 136 у Святошинському районі м.Києва».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року адміністративний позов задоволено повністю.

Вказане рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С.».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року прийнято часткову відмову від апеляційної скарги ТОВ «О.М.С.» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року; закрито провадження за апеляційною скаргою ТОВ «О.М.С.» в частині вимог апеляційної скарги щодо закриття провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року задоволено частково апеляційні скарги Київської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.»; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року в частині визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 26 липня 2007 року №101/1935 «Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» для реконструкції та будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-офісного центру із закладами громадського харчування, автостоянкою та комплексним благоустроєм території на просп.Перемоги,136 у Святошинському районі м.Києва» щодо передачі Товариству з обмеженою відповідальністю «О.М.С.», за умови виконання пункту 3 цього рішення, у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,72 га для реконструкції та будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-офісного центру із закладами громадського харчування, автостоянкою та комплексним благоустроєм території на просп.Перемоги,136 у Святошинському районі м.Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування скасовано; провадження у справі в цій частині закрито; в решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду в частині закриття провадження у справі, ОСОБА_5 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року в оскаржуваній частині скасувати, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року залишити в силі. У касаційній скарзі, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року №10-рп/2010, зазначає, що даний спір є публічно-правовим, справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України. Крім того, зазначає у ТОВ «О.М.С.» відсутнє право оренди на земельну ділянку, про яку зазначено у оскаржуваному рішенні, оскільки рішенням КМР від 12 липня 2012 року №940/8277 «Про визнання таким, що втратило чинність рішення Київської міської ради від 26 липня 2007 року №101/1935 та про розірвання договору оренди земельної ділянки від 18 квітня 2012 року №75-6-00545, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «О.М.С.»» договір оренди розірвано, до книги записів державної реєстрації договорів оренди землі внесено запис про розірвання договору оренди земельної ділянки та знято його з реєстрації. Тобто, державна реєстрація договору оренди скасована та на сьогоднішній момент не відновлена.

Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С», не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, також звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. У касаційній скарзі зазначає про законність оскаржуваного рішення міської ради, яким права ОСОБА_5 не порушені, вказує про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом та про відсутність виданих на позивача чи на попереднього користувача/власника правовстановлюючих документів на землю.

ОСОБА_5 у запереченнях на касаційну скаргу ТОВ «О.М.С» зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів третьої особи, оскільки судами правильно встановлено, що відповідач, надаючи в оренду третій особі земельну ділянку, яка безпосередньо прилягає до земельної ділянки, на якій розміщено об'єкти нерухомості, належні позивачу, розпорядився земельною ділянкою, що включає в себе частину, необхідну для обслуговування приміщень позивача, однак не погодив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з позивачем, чим порушив його інтереси.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Предметом позовних вимог у даній справі є оскарження рішення Київської міської ради від 26 липня 2007 року №101/1935 «Про передачу земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» для реконструкції та будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-офісного центру із закладами громадського харчування, автостоянкою та комплексним благоустроєм території на просп.Перемоги,136 у Святошинському районі м.Києва», яким рада відповідно до ст.ст.96, 120, 123, 124 Земельного кодексу України та розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішила: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «О.М.С.» для реконструкції та будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-офісного центру із закладами громадського харчування, автостоянкою та комплексним благоустроєм території на просп.Перемоги,136 у Святошинському районі м.Києва (п.1); передати ТОВ «О.М.С.», за умови виконання пункту 3 цього рішення, у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,72 га для реконструкції та будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-офісного центру із закладами громадського харчування, автостоянкою та комплексним благоустроєм території на просп.Перемоги,136 у Святошинському районі м.Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування (п.2); встановила умови для ТОВ «О.М.С.» щодо користування земельною ділянкою (п.3).

В обґрунтування своїх вимог щодо оскарження вказаного рішення позивач зазначав про його протиправність та порушення його прав та законних інтересів як власника нежилих приміщень у будівлі за адресою просп.Перемоги,136 у Святошинському районі м.Києва, оскільки при його прийнятті не дотримано прав користувачів спірної земельної ділянки - законних власників приміщень та порушена встановлена процедура, а саме проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «О.М.С.» не погоджений з позивачем як з землекористувачем, не погоджений органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини, що суперечить вимогам ч.6 ст.123 Земельного кодексу України.

Суд першої інстанції при прийнятті рішення про задоволення позовних вимог виходив із протиправності рішення Київської міської ради від 26 липня 2007 року №101/1935, оскільки при його прийнятті не дотримано права користувачів спірної земельної ділянки та порушено процедуру щодо його прийняття, суд зазначив про звернення позивача до суду в межах строку, встановленого ч.2 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про підвідомчість даної справи адміністративному суду, вказав про недоведеність відповідачем правомірності оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 26 липня 2007 року №101/1935 щодо передачі товариству з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» у короткострокову оренду на 5 років земельної ділянки площею 0,72 га для реконструкції та будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-офісного центру із закладами громадського харчування, автостоянкою та комплексним благоустроєм території на просп.Перемоги, 136 у Святошинському районі м.Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, та закриваючи провадження у цій частині, виходив із того, що вказані вимоги не підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки Київська міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення про передачу третій особі земельної ділянки в оренду владних управлінських функцій не здійснювала, не діяла при цьому як суб'єкт владних повноважень, тому за висновками суду апеляційної інстанції вказані вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. В іншій частині при визнанні протиправним рішення ради апеляційний суд погодився з позицією суду першої інстанції щодо його прийняття суб'єктом владних повноважень без дотримання прав землекористувачів спірної земельної ділянки та встановленої законом процедури надання землі в користування.

Колегія суддів вважає висновки суду апеляційної інстанції передчасними, а його рішення таким, що не відповідає вимогам ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності та обґрунтованості.

За змістом ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Згідно п.п.1, 7 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Головною ознакою публічно-правового спору є участь у ньому хоча б однією із сторін суб'єкта владних повноважень - органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб, іншого суб'єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Владна управлінська функція розуміється як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань. Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Як встановлено ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ч.1 ст.10, ст.25, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до пунктів «а», «б», «в», «г» ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Верховний Суд України зокрема у постановах від 26 січня 2016 року у справах № 21-3367а15, 21-5523а15, від 01 березня 2016 року у справі № 21-3174а15 висловив правову позицію про те, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок в оренду чи у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Відповідно до ч.4 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст.126 Земельного кодексу України).

Апеляційний суд, закриваючи провадження у справі в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 26 липня 2007 року №101/1935 щодо передачі товариству з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» земельної ділянки у короткострокову оренду, не з'ясував обставин фактичної реалізації рішення у вказаній частині, зокрема щодо державної реєстрації договору оренди та прав на спірну земельну ділянку.

Зокрема, судом не встановлено чи був розірваний договір оренди після прийняття КМР рішення від 12 липня 2012 року №940/8277 «Про визнання таким, що втратило чинність рішення Київської міської ради від 26 липня 2007 року №101/1935 та про розірвання договору оренди земельної ділянки від 18 квітня 2012 року №75-6-00545, укладеного між Київською міською радою та ТОВ «О.М.С.», чи вносилися до книги записів державної реєстрації договорів оренди землі відомості про розірвання договору оренди земельної ділянки та чи проводились у зв'язку з цим якісь реєстраційні дії, чи були відновлені договір оренди та його державна реєстрація після визнання в судовому порядку рішення КМР від 12 липня 2012 року №940/8277 недійсним та його скасування. Не надано оцінки доводам позивача, викладеним в запереченнях на апеляційну скаргу з посиланням на лист Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 серпня 2015 року № 2, про те, що земельної ділянки з кадастровим номером, зазначеним в договорі оренди, не існує.

Також, не надано оцінки судом апеляційної інстанції наданому третьою особою під час перегляду справи в апеляційному порядку листу Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02 листопада 2015 року №3 з відомостями про те, що будівля торгівельного центру «VMB» не потрапляє в межі земельної ділянки по проспекту Перемоги,136 у Святошинському районі, яка на підставі рішення Київської міської ради від 26 липня 2007 року №101/1935 передана ТОВ «О.М.С.», та, з урахуванням посилання третьої особи на те, що земельна ділянка, яка передавалась в оренду оскаржуваним рішенням, знаходиться поряд з будівлею по просп.Перемоги,136 та не потрапляє в межі її ділянки, не встановлені обставини щодо фактичних меж та співвідношення спірної земельної ділянки і земельної ділянки будівлі по просп.Перемоги,136 у м.Києві, не перевірені доводи позивача щодо порушення його прав на спірну земельну ділянку.

У відповідності з ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Невиконання судом апеляційної інстанції вимог щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості і, оскільки таке неправильне вирішення справи не може бути усунено судом касаційної інстанції, вказане рішення, у відповідності до положень ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді