Справа № 815/4727/16
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2016-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4727/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Марина П.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання незаконним рішення №14/3-Ч-2 від 07.09.2016 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання незаконним рішення Головного управління Національної поліції в Одеській області №14/3-Ч-2 від 07.09.2016 року про відмову у набутті статусу ветерана органів внутрішніх справ та зобов'язання Головного управління Національної поліції в Одеській області визнати ОСОБА_1 ветераном органів внутрішніх справ України на підставі пункту 3 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», зобов'язання Головного управління Національної поліції в Одеській області видати ОСОБА_1 в установленому порядку посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ» та нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ».

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» набув право на присвоєння звання «Ветеран органів внутрішніх справ України», так як його вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 18 років 01 місяці 25 днів та у пільговому обчислені складає 23 роки 07 місяців 03 дні. Проте, на звернення позивача до ГУ НП в Одеській області про встановлення статусу ветерана органів внутрішніх справ, йому відмовлено, із посиланням на те, що вислуга військової служби та служби в органах внутрішніх справ позивача на день звільнення становить 16 років 10 місяців 24 дні, а тому відсутні підстави для встановлення статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Позивач вважає, що на нього розповсюджується дія статті 5 Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та просить визнати незаконним рішення Головного управління Національної поліції в Одеській області №14/3-Ч-2 від 07.09.2016 року про відмову у набуття статусу ветерана органів внутрішніх справ, зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області визнати ОСОБА_1 ветераном органів внутрішніх справ України на підставі пункту 3 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та видати ОСОБА_1 в установленому порядку посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ» та нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ».

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити згідно наданих заперечень (а.с.46-48), обґрунтовуючи тим, що у позивача немає необхідного стажу, встановленого Законом України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», а тому ОСОБА_1 не набув права для встановлення йому статусу ветерана військової служби оскільки не має 25 років вислуги в календарному обчисленні або 30 років у пільговому згідно п.1 ст.5 вказаного Закону, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Позивач 05.10.2016 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити (а.с.44).

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 3 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанцій без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справу вирішено розглянути в порядку ч.6 ст.128 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши положення чинного законодавства, встановив наступні факти та обставини.

Згідно наказу ГУ МВС Українив Одеській області№622о/с від 28 серпня 2015 року майора міліції ОСОБА_1 помічника начальника районного відділу - оперативного чергового чергової частини штабу Великомихайлівського РВ ГУМВС України в області, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з 31.08.2015 року у запас Збройних Сил України за ст. 64 п. «б» (через хворобу) з вислугою років: у календарному обчисленні 18 років 01 місяць 25 днів та у пільговому обчисленні 23 роки 07 місяців 03 дні (а.с.10).

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що ОСОБА_1 15 серпня 2016 року звернувся до відповідача з письмовою заявою про надання статусу «Ветерана органів внутрішніх справ», у відповідності до Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та видачі відповідного посвідчення (а.с.28).

Так, позивачу надана відповідь у вигляді листа ГУ Національної поліції в Одеській області від 07 вересня 2016 року № 14/3-Ч-2, яким позивача повідомлено, що згідно розрахунку вислуги років останнього, вислуга військової служби та служби в органах внутрішніх справ складає 16 років 10 місяців 24 дні, а тому позивач не набув статусу ветерана ОВС (а.с.30).

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 року за № 393, Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ» від 30.08.1999 року № 1601.

Як вбачається з Послужного списку позивача (а.с.13-23), згідно розділу 9 - Проходження служби (включаючи дійсну строкову службу) у Збройних Силах України, Національній гвардії, Службі безпеки, Прикордонних військах, Цивільній обороні, у військах і органах МВС, зокрема, Служба в Збройних Силах України позивача у період з 30.11.1995 року по 26.05.1997 року - дійсна строкова служба у ВЧ 35419, у період з 30.11.1999 року по 12.08.2003 року - старший технік у ВЧ 2196 (а.с.16).

Наказом від 19.02.2001 року №10-00 позивачу присвоєно звання прапорщик (а.с.13).

У період з 25.01.1997 року по 31.03.2003 року навчався в Одеському державному аграрному університеті та отримав повну вищу освіту про що свідчить відповідний диплом спеціаліста за кваліфікацією інженера-механіка (а.с.24).

Згідно відомостей «Служба в органах внутрішніх справ України» - у період з 15.12.2003 року по 10.04.2004 року позивач проходив навчання в Одеському училищі професійної підготовки працівників міліції УМВС України в Одеській області та 10.04.2004 року після закінчення вказаного закладу прибув і зарахований на посаду дільничного інспектора міліції Великомихайлівського РВ УМВС в Одеській області, на якій пропрацював до 29.12.2006 року.

Як вбачається з відбитку печатки, наявному у вказаному Послужному списку, стаж вислуги років позивача в ОВС станом на 01.07.2004 року склав 05 років 08 місяців 24 дні (а.с.16).

З вказаної дати позивач безперервно проходив службу в ОВС та звільнений у запас з 31.08.2016 року(а.с.17).

Вирішуючи питання про наявність за вказаних умов підстав для присвоєння позивачу статусу «Ветеран внутрішніх справ України» суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24.03.1998 року зі змінами та доповненнями, ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України визнаються інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, і які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України 20 років і більше.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2003 року № 4-рп/2003 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (справа про ветеранів органів внутрішніх справ) визначено, що в аспекті порушених у конституційному поданні питань положення статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» слід розуміти так, що громадяни України визнаються ветеранами органів внутрішніх справ за наявності умов, передбачених зазначеною статтею, незалежно від часу їх звільнення в запас або у відставку з органів внутрішніх справ.

Таким чином, законодавство чітко визначає, що для визнання ветераном органів внутрішніх справ особи, така особа має бути, зокрема, інвалідом I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, і які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України 20 років і більше

Суд зазначає, що Закон України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», застосовуючи поняття «календарна» та «пільгова» вислуга років, не визначає їх зміст та порядок обчислення.

За таких умов вказані поняття мають застосовуватися у значенні, що визначені іншими законами України, що регулюють спільну сферу правовідносин - соціальний захист громадян, що звільнені, зокрема, з органів внутрішніх справ.

Суд не погоджується з позицією відповідача, про те, що позивач на момент звільнення з органів внутрішніх справ, не мав 20 років вислуги, тому не набув права для встановлення статусу ветерана військової служби, оскільки дані твердження спростовуються вищевикладеним.

Питання обчислення вислуги років при призначенні пенсії особам, звільненим з військової служби, регулюється Законом України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Постановою КМУ «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 за № 393.

Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» поняття «календарна» та «пільгова» вислуги років, не визначає суть та порядок їх обчислення, з чого слідує, що ці поняття вживаються у розумінні Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки ці Закони регулюють спільну сферу правовідносин - соціальний захист громадян, звільнених, зокрема, з органів внутрішніх справ.

Згідно із частиною 2 статті 17 Закону № 2262-XII до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 передбачено аналогічне правове регулювання як і в статті 17 Закону № 2262-XII.

У наведеному вище тексті норми права розділові знаки і сполучник «також» у сполученні з «а» вказують, що обставини, викладені після сполучника, мають таке саме значення, як і викладені до зазначеного сполучника. Тобто додатково до вислуги років при призначенні пенсії зараховується час навчання у цивільних вищих навчальних закладах і в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання. Виходячи з синтаксичної структури речення додатково до вказаної вислуги можу бути зарахований час навчання в навчальних закладах, зазначених у статті 17 вказаного вище Закону, якщо після їх закінчення присвоюється офіцерське (спеціальне) звання.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного суду України від 10 березня 2015 року (реєстраційний номер рішення в єдиному реєстрі судових рішень № 43310876).

Також, згідно частинами 1-2 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранам органів внутрішніх справ вручаються посвідчення та нагрудні знаки.

Зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ» № 742 від 01.06.2002 поширено дію «Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1601, на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ».

Відповідно до пункту 3 Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1601, підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є один з таких документів:

- наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку;

- довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з виконанням обов'язків військової служби;

- посвідчення про нагородження медаллю «Ветеран Вооруженных Сил СССР».

Отже, в контексті підстав звернення позивача з метою оформлення статусу «Ветеран органів внутрішніх справ», достатньою підставою для надання такого статусу є наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку (висновок узгоджується із практикою Вищого адміністративного суду України зокрема у справі № К/800/56389/14 ухвала від 26.03.2015 року).

При цьому як зазначалося, згідно наданого позивачем витягу із наказу ГУ МВС України в Одеській області від 28.08.2015 року №622о/с, вислуга років похивача у календарному обчисленні становить 18 років 01 місяць 25 дні, а у пільговому обчисленні становить 23 роки 07 місяців 03 дні. Зазначений наказ є чинним.

Поряд з цим, у матеріалах адміністративної справи наявна довідка МСЕК серія 10ААВ № 807320 від 15 серпня 2016 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, із зазначенням причини інвалідності «захворювання пов'язане з проходженням служби в ОВС» (а.с.27), що є підставою для надання позивачу такого статусу з урахуванням встановленої у наказі вислуги років.

При цьому, судом не береться до уваги посилання відповідача на обчислення вислуги років позивача яке складає 16 років 10 місяців та 24 дні, оскільки взагалі невідомо, яким чином ГУ НП в Одеській області здійснило розрахунок, що протирічить наявному у наказі про звільнення розрахунку вислуги років (а.с.30), пояснень з цього приводу в запереченнях також не наведено.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, відповідно до вказаного Порядку № 1601 відповідач зобов'язаний надати позивачу статус «Ветеран органів внутрішніх справ» на підставі наказу ГУ МВС України в Одеській області від 28 серпня 2016 року № 622 о/с, в якому чітко визначено строк служби позивача, який в силу пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» є достатнім для набуття оспорюваного статусу.

Визначаючись щодо способів захисту порушених прав позивача, суд зазначає, що останній у позовній заяві просить визнати неправомірною відмову ГУ НП України у Одеській області в задоволенні заяви про визнання ветераном органів внутрішніх справ України, проте, доведений до відома позивача лист про відмову у задоволенні заяви про визнання позивача ветераном органів внутрішніх справ № 14/3-Ч-2 від 07 вересня 2016 року за своєю правовою природою не є рішенням суб'єкта владних повноважень.

В обґрунтування висновку необхідно зазначити, що Закон України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» не передбачає прийняття рішень за наслідками розгляду заяв про надання, в тому числі, статусу Ветеран органів внутрішніх справ України. Так, із змісту статті 10 зазначеного Закону та норм Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року № 1601 (дію якого поширено на порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ») випливає, що факт визнання особи ветераном органів внутрішніх справ полягає у видачі посвідчення яке підтверджує набутий статус, а не прийнятті рішень.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною відмови відповідача від № 14/3-Ч-2 від 07 вересня 2016 року у наданні ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ та зобов'язання відповідача визнати ОСОБА_1 ветераном органів внутрішніх справ на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та видачі відповідного посвідчення.

При цьому необхідно зазначити, що підставою для зобов'язання відповідача визнати ОСОБА_1 ветераном органів внутрішніх справ на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону стало те, що судом на основі досліджених письмових доказів виключено існування будь яких інших перешкод у наданні позивачу оспорюваного статусу, а позивач у свою чергу, відповідає усім передбаченим пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону вимогам.

Враховуючи встановлені обставини справи та вищезазначені положення чинного законодавства України, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, а тому підлягають задоволенню

Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Аналогічна норма закріплена і в ч.2 ст.19 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в частині.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Одеській області оформлену листом №14/3-Ч-2 від 07.09.2016 у набутті ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області визнати ОСОБА_1 ветераном органів внутрішніх справ України на підставі пункту 3 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та видати ОСОБА_1 в установленому порядку посвідчення та нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ».

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.П.Марин