Справа № 820/2363/16
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

05 жовтня 2016 р. № 820/2363/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Тітова О.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Київської об'єднаної Державної податкової інспекціїм. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, фізична особа підприємець ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Київської обєднаної державної податкової інспекції м. Хароква ГУ ДФС у Харківській області, в якій просить суд:

- визнати протиправними та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення № від 05 січня 2016 року про нарахування податку з доходів фізичних осіб на суму 31008,00 грн. та штрафних санкцій на суму 7752,00 грн.,

- визнати протиправним та скасувати частково податкове повідомлення-рішення № від 05 січня 2016 року в частині перерахунку суми основного зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 36480,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій) в сумі 18240,00 грн.,

які були прийняті ДПІ у Московському районі м. Харкова на підставі Акту №1547/20-34-17-03-07/НОМЕР_1 від 22.12.2015 року "Про результати документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (р.н.п.п. НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р., дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р.".

В обґрунтування позову позивач зазначив, що зі змісту акту перевірки не вбачається, яких порушень припустився у своїй господарській діяльності саме ФОП ОСОБА_1 Аналіз змісту вказаного акту дає підстави для висновку, що зауваження перевіряючого з приводу господарських правовідносин з ТОВ «ОСОБА_2 Лімітед» зводяться саме до аналізу діяльності юридичних осіб, з якими позивач не мав жодних господарських відносин. Відтак, на думку позивача, немає жодних правових підстав для покладення на нього відповідальності за наслідки вчинення господарської діяльності контрагента, а тому податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 05.01.2016 року є протиправним та підлягає скасуванню в повному обсязі, а податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_3 від 05.01.2016 року є протиправним в частині, та відповідно має бути частково скасоване.

Позивач у судове засідання не прибув надав суду клопотання в якому просив розглядати справу за своєю відсутності в порядку письмового провадження.

Відповідачем 15.08.2016 року, через канцелярію суду було надано клопотання в якому останній просив допустити заміну відповідача ДПІ у Московському районі м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області на її правонаступника Київську обєднану державну податкову інспекцію м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області обґрунтовуючи дане клопотання тим, що Постановою від 4 листопада 2015 року №892 «Деякі питання територіальних органів Державної фіскальної служби», Кабінет Міністрів України постановив утворити як юридичну особу, зокрема, Київську ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області, шляхом перетворення ДПІ у Московському районі м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

Через канцелярію суду 05.10.2016 року представником відповідача було надано клопотання, в якому останній просить перенести розгляд справи у звязку з необхідністю додатково ознайомитись з матеріалами справи.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше місяця з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У звязку з чим згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 зареєстрований виконавчим комітетом Харківської міської ради 18.03.1998 року як фізична особа підприємець, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи підприємця.

Відповідно до свідоцтва Державної податкової інспекції України є платником податку на додану вартість.

Державна податкова інспекція у Московському районі Харкова здійснила планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, про що було складено Акт № 1547/20-34-17-03-07/НОМЕР_1 від 22.12.2015 року «Про результати документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (р.н.п.п. НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р., дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р.».

За результатами перевірки, Державною податковою інспекцією у Московському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області прийняті податкові повідомлення - рішення № НОМЕР_2 від 05.01.2016 року, яким було визначено суму податкового зобовязання за платежем: «податок на доходи фізичних осіб, що сплачені фізичними особами за результатами річного декларування, 11010500» в сумі 38760,00 грн., в тому числі 31008,00 грн. за основним платежем та 7752,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями та № НОМЕР_3 від 05.01.2016 року, яким було визначено суму податкового зобовязання за платежем: «податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт послуг, 14010100)» в сумі 41088,00 грн., за основним платежем та 20544,00 грн., (50%) за штрафними санкціями.

Не погодившись з даними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх до Головного правління Державної фіскальної служби в Харківській області та в подальшому до Державної фіскальної служби України.

Рішенням «Про результати розгляду скарги» від 21.03.2016 р. за вих.. № 129/ФОП/20-40 Державна фіскальна служба України залишила оскаржувані податкове повідомлення-рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірних податкових повідомлень - рішень, а також суджень, відображених суб'єктом владних повноважень в акті №908/20-38-22-01-04/38383623 від 12.03.2015 року на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд встановив наступне:

Судовим розглядом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що між фізичною особою підприємецем ОСОБА_1 (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 групп лімітед» (постачальник) укладено договір поставки №2-0417-12/К від 12.03.2012 року відповідно до умов якого постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар у асортименті, кількості і за ціною, що зазначаються у відповідних рахунка фактурах та видаткових накладних (а.с.38-41, т.1).

Право на віднесення сум до податкового кредиту підтверджено наявними у справі податковими накладними, виписаними Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 групп лімітед» на адресу позивача (42-230, т. 1).

Слід відзначити, що факт отримання товару підтверджується видатковими накладними з огляду на ст. 664 Цивільного кодексу України, відповідно до якої обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар. Закон України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні і Положення про документальне підтвердження забезпечення запасів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Мінфін України №88 від 24.05.1995р., до первинних документів відносять видаткові накладні.

Факт передачі товарно матеріальних цінностей підтверджується видатковими накладними виписаними Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 групп лімітед» на адресу позивача.

Пунктом 4.1 договору поставки передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах DDР (поставка транспортним засобом Постачальника до місця перебування Покупця, визначеного умовами) у редакції ІНКОТЕРМС 2010.

Фактичне переміщення товару від продавця на склад покупця та його торгові мережі підтверджується товарно-транспортними накладними, що були оформлені перевізником ТОВ «ВІСТ ОСОБА_2».

Для здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1, в т.ч. для зберігання партій товару, користується складськими приміщення в м. Кременчуці, що підтверджується договором найму (оренди) нежитлового приміщення від 01.11.2011 року, укладеного з ТОВ «Виробнича фірма «Меркатор». Згідно п. 1.1 зазначеного договору оренди, я (як Орендар) прийняв у строкове платне користування частину нежитлових складських приміщень за адресою: м. Кременчук, вул.. 40-річчя Жовтня, 29 в м. Кременчуці, а також меблі, перелік яких вказується в акті приймання-передачі. Обєктом оренди є частина нежитлових складських приміщень, розташованих на першому поверсі (S=1308,4 кв.м.) та другому поверсі (приміщення офісу S=169,8 кв.м.).

Як вбачається з платіжним доручень, оплата за договором здійснена у повному обсязі, відповідно до сум вказаних у накладних.

Подальший рух придбаних позивачем товарно матеріальних цінностей у Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 групп лімітед» підтверджується: платіжними дорученнями наданими позивачем до матеріалів справи позивачем з яких чітко видно повне перерахування коштів за отримані товарно матеріальні цінності; товарно транспортними накладними; видатковими накладними; довіреностями на отримання товарно матеріальних цінностей у просторі.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до п.п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.8 статті 138 ПК України встановлено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загально виробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Положеннями п.п. 139.1.9 п.139.1 ст. 138 ПК України встановлено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Крім того, чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування валових витрат від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання формування валових витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного Кодексу визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Також, відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін. Визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом частини 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

В Акті перевірки від 19.08.2011 р., який став підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень, відповідачем були зроблені висновки про те, що з боку позивача були порушені вимоги: - п. 201.1 ст. 201, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України у результаті чого занижено податку на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 41088 грн., в тому числі у січні 2014 р в сумі 1889 грн., у лютому 2014 р. у сумі 5210 грн., у березні 2014 р. у сумі 5772 грн., у квітні 2014 р. у сумі 9856 грн., у травні 2014 р., у сумі 7844 гри., у червні 2014 р. у сумі 6890 грн., у серпні 2014 р. у сумі 475 грн., у вересні 2014 р. у сумі 525 грн., у жовтні 2014 р. у сумі 2627 грн. п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України на підставі порушень, викладених у пп. 2.1.2 р. 2.1 акту перевірки, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 31008,0 грн. за 2014 рік.

Як встановлено судом, вказані висновки були зроблені виключно за результатом дослідження змісту акту документальної позапланової виїзної перевірки контрагента позивача, у якого останній придбавав господарчі товари ФОП ТОВ «ОСОБА_2 Лімітед» (38050901) за період з 01.01.2013 року по 31.07.2014 р. від 12.09.2014 р. № 4096/26-58-22-11/38050901.

Відповідно до п.180.1 ст.180 Податкового кодексу України, платник податку - будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному цим Кодексом. Виходячи з приписів Податкового кодексу України відповідальність за порушення вимог чинного законодавства несе саме платник податку.

Таким чином, відповідач фактично застосував до позивача негативні наслідки, які є результатом дій (бездіяльності) інших юридичних осіб.

Оглянувши податкові накладні, виписані Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ЛІМІТЕД» на адресу позивача для документального оформлення виконання умов договорів поставки, суд не знаходить підстав для визнання їх такими, що не відповідають вимогам оформлення первинних документів бухгалтерської та податкової звітності. Будь-яких порушень щодо оформлення податкових накладних судом не встановлено, зауваження до змісту та форми зазначених документів у податкового органу відсутні.

Таким чином, досліджені первинні документи в сукупності свідчать про реальність виконання укладених між ФОП ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ЛІМІТЕД» правочинів, та як наслідок, правомірність віднесення позивачем сум податку на додану вартість до податкового кредиту та правомірність формування позивачем валових витрат.

Належними та допустимими в розумінні ст.124 Конституції України, ст.70 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч. З ст. 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави та суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Проте, відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб позивача або за викладеними у акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Висновок про те, що платник не несе відповідальності за порушення, допущені його контрагентом узгоджується з практикою Європейського Суду (Рішення Європейського Суду від 22 січня 2009 року у справі «Булвес» АД проти Болгарії (заява № 3991/03), відповідно до п. 714 якого, визначено, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

Статтею 86 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

Відповідачем не надано, а судом не встановлено доказів на підтвердження викладених в актах перевірки висновків про порушення позивачем вимог законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень на може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення підлягають скасуванню, а позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 160,161,162,163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Київської об'єднаної Державної податкової інспекціїм. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення № від 05 січня 2016 року про нарахування податку з доходів фізичних осіб на суму 31008,00 грн. та штрафних санкцій на суму 7752,00 грн.

Визнати протиправним та скасувати частково податкове повідомлення-рішення № від 05 січня 2016 року в частині перерахунку суми основного зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 36480,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій) в сумі 18240,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської об'єднаної Державної податкової інспекціїм. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (юридична адреса: вул. Чернищевська, буд. 41, м. Харків, 61002, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, 61112, ПІН НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору у розмірі 934,80 грн. (деятсот тридцять чотири грн. 80 коп.).

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Тітов О.М.