Справа № 275/126/15-а
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

25 жовтня 2016 року м. Київ К/800/20023/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новоозерянської сільської ради Житомирської області, ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з 1991 року вона та її чоловік є власниками житлового будинку, який у 2008 році ОСОБА_2 передав у заставу Приватбанку за договором іпотеки від 27 лютого 2008 року. Вказує, що укладення цього договору здійснювалось за дозволом органів опіки та піклування, виданому ОСОБА_2 в якому було вказано інформація про одну дитину. Посилаючись на те, що про укладення договору іпотеки та оскаржуване рішення виконавчого комітету їй стало відомо у березні 2015 року, а на час передачі будинку у заставу у ньому проживало двоє дітей 1992 та 2007 року народження, просила суд визнати протиправним і скасувати рішення Новоозерянської сільської ради Житомирської області від 06 лютого 2008 року № 17.

Постановою районного суду Житомирської області від 30 травня 2016 року позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення виконкому Новоозерянської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 06 лютого 2008 року №17 про розгляд заяви про надання дозволу ОСОБА_2 на заставу житлового будинку по АДРЕСА_1

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та закрито провадження у адміністративної справи.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, зокрема, норм КАС України. Вказує, що оскаржуване рішення прийнято суб'єктом владних повноважень, без її згоди, як співвласника будинку, і безпосередньо порушує права неповнолітньої дитини. Зазначає, що за нормами частини 6 статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із пунктом 5 частини 5 статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із змісту оскаржуваного судового рішення видно, що закриваючи провадження у справі апеляційний суд, виходив з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Компетенція адміністративних судів поширюється на: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (частина 2 статті 17 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

За приписами пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України до рішень суб'єкта владних повноважень відносяться нормативно правові акти індивідуальної дії.

Як встановлено апеляційним судом, спірні правовідносини виникли з приводу розпорядження нерухомим майном, що перебуває у приватній власності, а тому цей спір є цивільним, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень, який не виконував відносно позивача владних управлінських функцій, а виступав в якості суб'єкта цивільно-правових відносин.

Отже, позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження майном, не може бути розглянуто за правилами КАС України, а має вирішуватися у порядку цивільного судочинства. При цьому оскаржуване рішення відповідача не є нормативним актом, який вичерпав свою дію після його реалізації, а тому подальші спори, пов'язані із правом власності на майно, мають вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що даний спір не слід належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, а викладені в ній доводи перевірені судом і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суд неправильно застосував норми процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук