Справа № 2а/0270/376/12
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2012-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 квітня 2012 р. Справа № 2а/0270/376/12

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича,

Суддів: Томчука Андрія Валерійовича

ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання: Колос Мирослави Сергіївни

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача 1: ОСОБА_3

у відсутність представника відповідача 2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_4 ОСОБА_5

до: Державної міграційної служби України, Державного комітету України у справах національностей та релігій

про: визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом звернулась адвокат ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №130-10 від 27 липня 2010 року про відмову позивачу в наданні статусу біженця протиправним та його скасування, а також зобов'язання ОСОБА_5 міграційну службу України прийняти рішення про надання позивачу статусу біженця.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначила, що оскаржуване рішення є таким, що порушує права та свободи позивача, видане всупереч приписам Європейської Конвенції про захист людини та основоположних свобод, всупереч принципам правомірної адміністративної поведінки субєкта владних повноважень, а тому підлягає скасуванню.

Крім того, ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 є громадянином ОСОБА_6 і має цілком підставні побоювання стати у країні свого походження жертвою переслідувань, оскільки він і члени його родини чоловічої статті відмовилися воювати на боці впливового ісламістського угрупування Аль-Шабааб. Просить також врахувати те, що у ОСОБА_6 існує дуже багато проблем для життя простої мирної людини, а звичайною практикою у ній є те, що хлопці, яким виповнилося 15 років залучаються до військових дій. ОСОБА_4 ОСОБА_5 виїхав із країни походження, оскільки у ОСОБА_6 не існує влади, яка може захистити людей, які не бажають воювати на боці ісламістів. Не маючи іншого вибору, він утік з країни і зрештою опинився в Україні, а саме у м. Вінниці. ОСОБА_4 ОСОБА_5 не може повернутися до країни свого походження, оскільки там існує великий ризик для нього зазнати переслідувань в звязку з небажанням воювати на боці ісламістської організації Аль-Шабааб. Він готовий повернутися до країни свого походження відразу, коли з`явиться можливість отримати захист своїх прав та не бути примусово втягнутим в терористичну та військову діяльність. Представник позивача стверджує, що працівниками відділу міграційної служби не було проведено належної оцінки дійсного становища у ОСОБА_6 з точки зору дотримання визначальних прав і свобод людини, які закріплені у багатьох міжнародних документах, зокрема Європейській Конвенції з прав людини, Міжнародному пакті про громадянські і політичні права та Конвенції проти катувань. Також відповідач не врахував останні рекомендації УВКБ ООН щодо ситуації в ОСОБА_6 як країни походження біженців, згідно із якими навіть ті, хто не відповідають критеріям надання статусу біженця, повинні мати можливість скористатися додатковими формами міжнародного захисту, які використовуються в ситуаціях загального насилля або збройного конфлікту.

13 лютого 2012 року ухвалою суду до участі у справі в якості другого відповідача залучено ОСОБА_5 комітет України у справах національностей та релігій.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовільнити з урахуванням заяви про уточнення предмету позову (а.с. 195-197), посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с. 82-84), мотивуючи свою позицію правомірністю прийнятого рішення та відсутністю підстав для надання позивачу статусу біженця.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою, яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Однак, поштові конверти повертались до суду з відміткою про причини невручення - "за зазначеною адресою не значиться".

Згідно із частиною 11 статті 35 Кодексу адміністративного судочинства України розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

З огляду на викладене та враховуючи положення частини 4 статті 128 КАС України, суд вважає за доцільне здійснити розгляд справи за відсутності представника відповідача 2.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши інші докази, які є у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи, 25 листопада 2009 року позивач звернувся до відділу міграційної служби у Вінницькій області Державного комітету України у справах національностей та релігій із заявою про надання йому статусу біженця (а.с. 111), у якій зазначив, що є громадянином ОСОБА_6, та назвався ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому, документів, які б засвідчували його особу, не надав, у звязку з чим усі анкетні дані було встановлено зі слів самого заявника.

В ході проведених співбесід (а.с. 128-131, 149-150) ОСОБА_4 ОСОБА_5 повідомив, що є громадянином ОСОБА_6, належить до клану Ашраф, країна постійного проживання ОСОБА_6. У жовтні 2010 року із ОСОБА_6 автомобілем переїхав до Ефіопії, де перебував 10 днів. Потім, літаком через Об'єднані Арабські Емірати прибув до Росії, звідки автомобільним транспортом приїхав в Україну. На момент проведення співбесід проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

На запитання представника міграційної служби про те, до якої саме країни він їхав, відповів, що їхав до Англії, мети залишатися в Російській Федерації у нього не було. Також зазначив, в будь-яких політичних, релігійних чи громадських організаціях в ОСОБА_6 не перебував. Причинами виїзду з ОСОБА_6 назвав війну та побоювання того, що його захоплять люди із угрупування Аль-Шабааб та примусять воювати на їх боці. При цьому зазначив, що йому тільки погрожували, будь-яких спроб вчинення фізичного насильства до нього не застосовувалося. Доказів, що підтверджують факт його переслідування ісламістським угрупуванням Аль-Шабааб не надав.

Відтак, навіть зі слів самого позивача не прослідковується, що причиною виїзду із ОСОБА_6 слугувало застосування до нього будь-якого насильства чи переслідувань. З огляду на зазначене, на переконання суду, відсутні підстави для висновку про наявність факту переслідування як такого чи тим більше обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні свого громадянського походження.

З висновку відділу міграційної служби у Вінницькій області від 13 лютого 2010 року (а.с. 155-158) видно, що керівник органу міграційної служби ОСОБА_7 на підставі зібраних матеріалів дійшов висновку про доцільність прийняття рішення щодо відмови позивачу в наданні статусу біженця.

На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи ОСОБА_4 ОСОБА_5 комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення №130-10 від 27 липня 2010 року, яким відмовлено громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_8 в наданні статусу біженця, чим підтримано висновок відділу міграційної служби у Вінницькій області.

Даючи правову оцінку прийнятому рішенню, колегія суддів зважає на таке.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців регламентував Закон України Про біженців (був чинним на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, відповідно до положень статей 11, 12 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 2 статті 11 Закону передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Статею 12 цього Законуц визначено, що орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає інформацію про прийняте рішення до відповідного органу внутрішніх справ та до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, а також видає заявникові або його законному представникові письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до положень статті 14 вказаного Закону рішення за заявою про надання статусу біженця приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. У разі потреби строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, але не більше ніж до трьох місяців.

Якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції прийняв рішення про відмову у наданні статусу біженця, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято це рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про особу, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця, вилучається, про що орган міграційної служби протягом трьох робочих днів інформує орган внутрішніх справ за місцем проживання заявника і відповідний орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Національний паспорт та інші документи, що перебували на зберіганні в органі міграційної служби, повертаються власникові.

Позицією ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16.12.1998р. передбачено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (відповідно до Конвенції 1951р.) .

Як видно із матеріалів справи, зокрема. з реєстраційного листка (а.с. 132-135), анкети (а.с. 114-118), що також підтверджено представником позивача у судовому засіданні, позивач є громадянином ОСОБА_6, але не може та не бажає користуватися захистом країни походження, внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань ісламістського угрупування Аль-Шабааб.

Суд встановив, що аналогічні пояснення надавались ОСОБА_4 ОСОБА_8 під час співбесід 25 листопада 2009 року та 27 січня 2010 року з працівником відділу міграційної служби. Протее, в обґрунтування фактів переслідування або загрози переслідування позивачем не надано жодних доказів.

Крім того, у зв'язку з незаконним перетином державного кордону України позивачеві видано направлення від 25 листопада 2009 року №17-9-742 (а.с. 125) для надання пояснень щодо причин його незаконного перетину Державного кордону України і повідомлено про необхідність проходження співбесіди у Могилів-Подільському прикордонному загоні для надання пояснень щодо причини незаконного перетину кордону.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону особи, які з наміром набути статус біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби через уповноваженого цього органу чи посадову особу Державної прикордонної служби України або органу внутрішніх справ із заявами про надання їм статусу біженця, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини спроби незаконно перетнути або незаконного перетинання державного кордону України. Якщо у таких осіб відсутні документи, які посвідчують особу, або такі документи є підробленими чи фальшивими, вони мають повідомити про цю обставину у заяві про надання статусу біженця, а також викласти причини зазначених ситуацій. Зазначені особи повинні бути направлені посадовими особами Державної прикордонної служби України до органу міграційної служби.

Проте, ОСОБА_4 ОСОБА_8 проігнорував направлення від 25 листопада 2009 року №17-9-742, хоча про факт його існування та необхідність з'явитись до Могилів-Подільського прикордонного загону йому було роз'яснено та здійснено переклад на його рідну мову перекладачем, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Факт перекладу співбесіди позивача та переклад усіх відомостей сомалійською мовою підтверджується розпискою перекладача (а.с. 119).

Абзацом 3 статті 12 Закону України Про біженців передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Абзацом 6 статті 12 Закону України Про біженців визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом 2 статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до абзацу 5 статті 14 Закону України Про біженців на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця.

Згідно абзацу 2 статті 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Міжнародною Конвенцією про статус біженців від 28.07.1951 р. та статті 1 Закону України Про біженців поняття біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

При цьому суд вважає, що побоювання стати жертвою переслідувань" складається із субєктивної та обєктивної сторін. Субєктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї субєктивної оцінки особа вирішила покинути країну та стала біженцем.

Обєктивна сторона повязана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ, тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалась внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, ОСОБА_9 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" №8043/04 від 27.04.2004 р. містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Але цих фактів позивач не надав.

При цьому, суд погоджується з висновком відділу міграційної служби та не приймає до уваги посилання представника позивача як на підставу для задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві, оскільки позивач до рядів політичних партій не входить, погрози, повязані з расовою та релігійною належністю, національністю на його адресу не висловлювались, чого сам позивач під час розгляду його заяви органом міграційної служби не оспорював.

Крім того, колегією суддів враховується той факт, що позивач під час проведення співбесіди зазначив, що до приїзду в Україну знаходився в інших країнах, а саме Ефіопія, Об'єднанні Арабські Емірати та Російська Федерація. Але за набуттям статусу біженця у Москві не звертався, оскільки не мав мети залишатися в Росії.

При цьому, суд зазначає, що особа, яка залишає країну свого громадського походження, звертається за допомогою у першій безпечній країні, а не шукає умов для кращого місця мешкання. Отже, на думку суду, виїзд позивача за кордон та зупинення в Україні свідчатьть в більшій мірі про пошуки кращого життя, спробу виїхати із ОСОБА_6, де проходить громадянська війна, аніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на батьківщині.

Загалом з протоколів співбесід видно, що позивач не зазнавав тілесних ушкоджень, а переслідувань з боку ісламістського угрупування Аль-Шабааб та участі в ньому протягом великого проміжку часу уникав, не покидаючи свого дому, тобто ОСОБА_4 ОСОБА_8 не наведено жодних доказів обґрунтованої загрози своєму життю та свободі в подальшому.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність тривалих чи постійних переслідувань позивача. Обставини, на які посилався позивач як на підстави для скасування рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів погоджується із висновком посадової особи відділу міграційної служби у Вінницькій області від 13.02.2010 р. щодо відмови позивачу у наданні статусу біженця, передусім з тих підстав, що позивач не підпадає під критерії визначення статусу біженця, які передбачені Конвенцією та Законом України "Про біженців".

Враховуючи наведене, з урахуванням встановлених обставин колегія суддів вважає, що Держкомнацрелігій підставно відмовив позивачу в наданні статусу біженця, прийняв рішення відповідно до повноважень, визначених Законом України "Про біженців", які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої цим Законом. Прийняте рішення обґрунтоване, тобто винесене з урахуванням усіх обставин та на підставі матеріалів, які мають значення для вирішення справи.

Відтак, оскільки колегія суддів не знайшла підстав для визнання протиправним та скасування рішення Держкомнацрелігій, тому немає підстав для задоволення іншої вимоги позивача щодо зобовязання ОСОБА_5 міграційну службу України надати йому статус біженця.

За таких обставин, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Оскільки доказів понесення субєктами владних повноважень судових витрат, повязаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, суду не надано, тому з урахуванням частини 2 статті 94 КАС України немає підстав для їх компенсації.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Яремчук Костянтин Олександрович

Судді: Томчук Андрій Валерійович

ОСОБА_1