Справа № 809/698/16
Суддя: Лучко О.О.
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2016 р. Справа № 809/698/16

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Лучко О.О.

за участю секретаря Волочій Л.І.

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області

про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 22009,40 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

13.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги за період з 19.01.2016 по 13.05.2016.

08.09.2016 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача середньоденний заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з Національної поліції в розмірі 22009,40 грн.

Позивач в судовому заіданні позов підтримав, суду пояснив, що з 10.05.20005 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 року по 19.01.2016 року перебував на службі в Національній поліції України. Зазначив, що наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №13 о/с від 19.01.2016 року звільнений зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням). На день звільнення мав спеціальне звання майор міліції і перебував на посаді слідчого відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області. Зазначив, що відповідно до ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби мають особи рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються за власним бажанням в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, за наявності вислуги 140 років і більше. Однак, всупереч вищенаведеному відповідач не виплатив одноразову грошову допомогу, у звязку з чим він звернувся до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області із відповідною заявою, яка зареєстрована за вхідним №Г-44-д від 18.03.2016 року. Вказав, що 07.04.2016 року отримав рекомендований лист відповідача №Г-14/108/01/29-2016 від 06.04.2016 року щодо розгляду вказаної заяви, в якому зазначено, що оскільки органи поліції переживають перехідний етап реформувань, не надається можливим вирішувати питання, що стосуються нарахування і виплати грошового забезпечення співробітникам, які проходять службу в Національній поліції України, чи звільняються з цієї служби. Зазначив, що лише 13.05.2016 року на його картковий рахунок було зараховано одноразову грошову допомогу при звільненні з Національної поліції України за власним бажанням. Відтак, у звязку з порушенням строків виплати одноразової грошової допомоги визначених у ст.116-117 Кодексу законів про працю України, тобто за період з 19.01.2016 по 13.05.2016 включно, Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області повинно виплатити на його користь середньоденний заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 22009,40 грн. Крім того, вказав, що, при визначенні розміру середнього заробітку ним враховано14 років 01 місяць вислуги років, а не 11 років 08 місяців, як зазначено відповідачем в наказі про його звільнення.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів, викладених у письмовому запереченні, суду пояснив, що платником виплати одноразової грошової допомоги визначеної у ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є не Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області (як роботодавець), а Національна поліція України. Зазначив, що на відповідача покладається виключно інформування про осіб, що звільнені зі служби та мають право на таку допомогу. Вказав, що Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області інформувало Національну поліцію України про звільнення ОСОБА_1 та наявності в нього вислуги понад 10 років. Звернув увагу суду на те, що станом на день звільнення позивача був відсутній правовий механізм нарахування такої допомоги, які слід враховувати складники грошового утримання при розрахунку та який порядок виплати, оскільки наказ МВС №260, яким визначений даний Порядок, був прийнятий 06.04.2015, а набув чинності 27.05.2016 з дня фактичного опублікування. Даним наказом визначено, що він поширюється на правовідносини, що виникли з 07.11.2015 року до дня набрання ним чинності, що надало право позивачу отримати таку допомогу, але це не надало право позивачу отримати таку допомогу та стверджувати, що мала місце затримка розрахунку роботодавцем при звільненні.

Розглянувши позовну заяву, заперечення проти позову, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши подані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 10.05.20005 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 року по 19.01.2016 року перебував на службі в Національній поліції України (а.с. 9).

Відповідно до наказу т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №13 о/с від 19.01.2016 року ОСОБА_1 майор поліції, слідчий відділу управління Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області з 19.01.2016 року звільнений зі служби в поліції згідно п.п.7 п.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складала 11 років 08 місяців 00 днів (а.с. 7).

При звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а саме: не виплатив одноразову вихідну допомогу, у звязку з чим ОСОБА_1 18.03.2016 року звернувся із відповідною заявою до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (а.с. 11).

06.04.2016 року Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області на адресу позивача направило відповідь про розгляд вказаного звернення, в якій зазначило, що у звязку з втратою чинності Закону України «Про міліцію», реформуванням органів внутрішніх справ та набуттям чинності 07.11.015 Закону України від 02.07.25015 року №580-VІІІ «Про Національну поліцію», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.20415 року №730 «Про утворення територіальних органів національної поліції України та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України» на момент надання відповіді скасовано дію штатної структури колишнього Управління МВС України в Івано-Франківській області, затверджено тимчасовий штат Головного управління Національної поліції, працюють ліквідаційні комісії. Відповідач повідомив, що по завершенні таких перетворень, затвердженні кінцевого штатного розпису та врегулюванні МВС України нормативно-правових актів будуть відомі підстави і методика розрахунку та у подальшому порушене позивачем питання буде детально розглянуто та вирішене рішення установленому законодавством порядку (а.с. 12-13).

Як вбачається із матеріалів адміністративної справи лише 13.05.2016 року на картковий рахунок позивача зараховано 15 236,72 грн. одноразової грошової допомоги при звільненні з Національної поліції України (а.с. 72).

Оскільки відповідачем було порушено строк виплати вихідної допомоги, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходив з наступного нормативного регулювання спірних правовідносин.

Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

В силу вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно зі ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

При цьому суд зазначає, що оскільки спеціальними нормами, які регулюють трудові відносини працівників Національної поліції, не передбачено відповідальності органу Національної поліції за несвоєчасне проведення розрахунку, тому суд застосував норми Кодексу законів про працю України (ст.116, ст.117 КЗпП).

Судом встановлено, що відповідачем здійснено виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні лише 13.05.2016 року (внаслідок відсутності фінансування) в той час, як позивач звільнений зі служби в поліції 19.01.2016 року і цей день був його останнім робочим днем.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність у відповідача обовязку щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 20.01.2015 року по 12.05.2016 року, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за виключенням дня звільнення (19.01.2016 року) та дня отримання коштів (13.05.2016 року).

Таким чином, відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу такий середній заробіток за період з 20.01.2016 року по 12.05.2016 року з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Згідно з п.4 даного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як вбачається із довідки відділу фінансового забезпечення бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №431 від 21.01.02016 року, середньоденне грошове утримання ОСОБА_1 за листопад-грудень 2015 року становило 255,73 грн.

Таким чином, середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільнені позивача становить 19 691,21 грн. виходячи з такого розрахунку: 77 робочих днів затримки виплати (період з 20.01.2016 по 12.05.2016) х 255,73 грн. (розмір середньоденного грошового утримання) = 19 691,21 грн.

Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд не приймає доводи позивача стосовно неправильного розрахунку відповідачем вислуги років при визначенні розміру середнього заробітку, оскільки такий розрахунок вислуги років ОСОБА_1 оскаржує в Івано-Франківському окружному адміністративному суді (справа №809/1077/16), що є предметом розгляду іншої справи.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, як вбачається із матеріалів адміністративного позову, ОСОБА_1 при поданні даного позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 551,21 грн., хоча згідно із п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відтак, суд вважає за необхідне повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України зайво сплачену суму судового збору в розмірі 551,21 грн.

На підставі ст.124 Конституції України, керуючись ст.ст. 2, 8-14, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задвольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області () на користь ОСОБА_1 (проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, 76000) середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з Національної поліції в розмірі 19691,21 грн. (дев'ятнадцять тисяч шістсот дев'яносто одна гривня двадцять одна копійка).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повернути ОСОБА_1 (проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, 76000) з Державного бюджету України зайво сплачену суму судового збору в розмірі 551,21 грн. (п'ятсот п'ятдесят одну гривню двадцять одну копійку) відповідно до квитанції ПриватБанку №0.0.566508414.1 від 13.06.2016 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Лучко О.О.

Постанова складена в повному обсязі 31.10.2016 року.