Справа № 754/8761/16-а
Суддя: Галась І. А.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/453/16
Справа №754/8761/16-а
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 жовтня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Галась І.А.

при секретарі Ленській Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління міграційної служби України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду вищевказаним позовом, мотивуючи тим, що 02.02.2005 року звернулася до ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну та 01.04.2005 року УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію позивачці керуючись п.2, п.п.1 ст.4 розділу І Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. та п.2 п.п.2 Порядку формування квоти імміграції постанови Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 р. та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. По досягненню 45 річного віку у 2014р. позивачкою була подана заява до ГУ ДМС України в м. Києві про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у відповідності до п.9 постанови Кабінету Міністрів України №251 від 28.03.2012р. «Про затвердження Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків», однак відповідачем обмін посвідки позивачці не здійснено, офіційну відповідь не надано та лише усно було запрошено для надання пояснень з приводу законності отримання нею дозволу на імміграцію. Листом відповідача виз 1-21/вх29 із-16 від 04.07.2016р. зазначено, що відповідно до п.23 постанови КМУ №1983 від 26.12.2002р., після надання позивачкою пояснень буде вирішуватися питання обміну їй посвідки на постійне проживання в Україні, процедуру скасування дозволу на імміграцію не запроваджено. Зазначено, що позивачка разом з дітьми звернулася щодо отримання дозволу на імміграцію в Україні на підставі того, що батько її дітей - ОСОБА_2 був іммігрантом в Україні, проте рішенням УДМС України в Київській області від 18.05.2016р. було скасовано йому дозвіл на імміграцію в Україну. Позивачка вважає, що правових підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україні немає, оскільки на час подання заяви позивачкою щодо вирішення питання про надання їй дозволу на імміграцію, дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_2 був чинним, проте з бездіяльності відповідача щодо обміну посвідки на постійне проживання позивачці запровадження процедури скасування дозволу на імміграцію позивачці відповідачем порушить її конституційні права та, зокрема, право на прийняття громадянства України за ст.9 Закону України «Про громадянство України», як особі, що останні 5 років безперервно та на законних підставах проживає в Україні.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просить суд зобов'язати відповідача здійснити їй обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні та зобов'язати відповідача утриматися від прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1. Також в обґрунтування вимог посилається на повідомлення УДМС України в Київській області, вих.№4/е н123 від 12.10.2016р., зі змісту якого вбачається, що 11.10.2016 року УДМС України в Київській області на підставі постанови Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2016 року прийнято рішення про скасування рішення УДМС України в Київській області від 18.05.2016 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_2.

Позивач та її представник у судове засідання не з"явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у заяві представник просить розглядати справу у порядку письмового провадження.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача та його представника на підставі наявних доказів.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, протягом судового розгляду проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Вивчивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної справи саме відповідачу належить довести правомірність своїх дій та бездіяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_1, яка є громадянином Соціалістичної Республіки В"єтнам, 01.04.2005 року був оформлений дозвіл на імміграцію в Україну та Відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області, відповідно до п.2 п.п.1 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", видана тимчасова посвідка на постійне проживання. В тимчасову посвідку на постійне проживання позивачки вписані її неповнолітні діти ОСОБА_3, 09.08.1995 року народження та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Дозвіл був виданий на підставі того, що батько неповнолітніх дітей позивачки ОСОБА_2 був іммігрантом України.

Рішенням УДМС України в Київській області № 136 від 18.05.2016 року позивачу ОСОБА_2 дозвіл на імміграцію був скасований з тих підстав, що посвідка на постійне проживання його дружини була скасована на підставі перевірки.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994 року (із змінами, внесеними Законами України від 08.06.2000 року та від 18.01.2001 року), а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001 року.

Відповідно до вимог ч.2-4 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців" у редакції, чинній на момент звернення позивача до міграційних органів та прийняття останніми рішення про надання дозволу на імміграцію, іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він має в Україні законне джерело існування; перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України; перебуває на утриманні громадянина України; має на своєму утриманні громадянина України; в інших передбачених законами України випадках.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію.

Згідно ст.1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняття відповідного рішення відповідачем), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Як вбачається з листа Головного управління ДМС України в м. Києві від 04.07.2016 року №1-21/вх. 29 із-16, 02.02.2005 року ОСОБА_1 звернулася до ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про дозвіл на постійне проживання в Україні разом з неповнолітніми дітьми на підставі того, що батько неповнолітніх дітей ОСОБА_2 був іммігрантом в Україні. Керівництвом УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві 01.04.2005 року було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 керуючись п.2, п.п.1 ст. 4 Розділу І Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року та п.2 п.п.2 Порядку формування квоти імміграції постанови Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року, яка набрала законної сили 20.09.2016 року, адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії було задоволено. Скасовано рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянину Соціалістичної Ресбубліки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно висновку головного спеціаліста Управління ДМС України в Київській області Кузнєцової Г.В. від 11.10.2016 року, розглянувши матеріали справи № 49177 про надання дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, вважає скасувати рішення УДМС України в Київській області 18.05.2016 року про скасування дозволу на імміграцію громадянина СРВ ОСОБА_2 на підставі постанови Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2016 року.

В наданих суду запереченнях представник відповідача посилається на те, що у ході перевірки Управлінням ДМС України в Київській області встановлено, що громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, 12.01.2004 звернувся до Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є чоловіком іммігрантки та його дружина громадянка СРВ ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, постійно проживає в Україні та документована посвідкою на постійне проживання. На цій підставі 02.02.2004 відділом ГІРФО ГУМВС України в Київській області було прийнято рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України та документовано посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1. В свою чергу, перевіркою матеріалів про оформлення посвідки на постійне проживання громадянці СРВ ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (дружина ОСОБА_2) встановлено, що 01 липня 2003 року її документовано посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2 відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень вищезазначеного Закону, а 09 квітня 2015 року наказом ДМС України №49 скасовано рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області про оформлення посвідки на постійне проживання громадянці СР Вєнам ОСОБА_5 та визнання виданої посвідки недійсною. Рішенням УДМС України в Київській області від 18.05.2016 року №136 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_2 та визнано недійсною видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання НОМЕР_1 від 04.02.2004. Зазначив, що позивач не могла отримати дозвіл на імміграцію як дружина іммігранта через те, що її чоловік (ОСОБА_2) не міг отримати дозвіл на імміграцію як чоловік іммігрантки ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20 серпня 2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом пп. 6 п. 4 вказаного Положення передбачено, що ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу.

Згідно з п. 7 вказаного Положення, ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

На утворені територіальні органи та територіальні підрозділи ДМС може покладатися виконання окремих завдань за міжрегіональним принципом.

Відповідно до п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26 грудня 2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, з аналізу ст. 12 Закону України «Про імміграцію» вбачається диспозитивне право уповноваженого органу вирішувати питання щодо наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію, навіть за наявності передбачених ст. 12 Закону України «Про імміграцію» підстав, за результатами повного та всебічного дослідження обставин у конкретному випадку.

Згідно з п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Таким чином, з аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що ДМС, територіальні органи і підрозділи повинні здійснити повне та всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності або відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Крім того, суд звертає увагу на те, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання ним недостовірних даних, у зв'язку із чим його було документовано посвідкою на постійне проживання.

При цьому суд враховує, що з моменту надання позивачу дозволу на постійне проживання минуло 10 років, у позивача сформувався певний уклад життя в цій країні, виникли зв'язки з оточенням.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Протягом судового розгляду стороною відповідача не було надано будь-яких правових доказів на спростування вимог про зобов'язання здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні громадянці СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6.

На підставі наведеного, суд вважає дану вимогу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про зобов'язання відповідача утриматися від прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким, чином вимога про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматись від вчинення певних дій (прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну) не підлягає задоволенню, оскільки чинним законодавством України не передбачено можливості захисту права на майбутнє.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 17, 71, 158, 159, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного Управління міграційної служби України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління міграційної служби України в м. Києві здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: