Справа № 573/2073/16-а
Суддя: Терещенко О. І.
Дата ухвалення: 2016-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 573/2073/16-а
Номер провадження 2-а/573/30/16
ПОСТАНОВА

іменем України

31 жовтня 2016 року Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Терещенко О.І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Білопільської районної державної адміністрації, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області про визнання дій протиправними, стягнення недоплаченої суми щорічної одноразової допомоги,

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є інвалідом війни ІІ групи та має право на щорічну одноразову допомогу до 5 травня у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком згідно ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Відповідач виплатив таку допомогу 13 квітня 2016 року у меншому розмірі ніж встановлено Законом, а саме: 2600 грн. замість 9040 грн. Позивач вважає такі дії неправомірними, а тому просить визнати дії відповідача протиправними та стягнути недоплачену суму допомоги у розмірі 6470 грн.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, направив суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача - управління соціального захисту населення Білопільської РДА ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що відповідно до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" інвалідам війни щорічно до 5 травня виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються КМУ в межах призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. 02 березня 2016 року КМУ затверджено постанову №141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», якою передбачено виплату вказаної вище одноразової допомоги позивачу у розмірі 2600 грн. Вказана допомога повністю виплачена через відділення Ощадбанку 13 квітня 2016 року.

Представник третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Сумській області в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час та місце розгляду справи.

Заслухавши представника відповідача ОСОБА_2, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач, відповідно до положень ст. 7 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є інвалідом війни і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідам війни, що підтверджується посвідченням серії Є №040391 (а.с. 5)

Відповідно до положень ст. 13 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Проте вказану вище редакцію норми закону, викладену на підставі Закону України від 28.12.2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яка Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008 визнана такою, що не відповідає Конституції України, і вона втратила чинність з дня ухвалення цього Рішення.

Таким чином, на час спірних відносин діє редакція ч. 5 ст. 13 Закону України №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України Бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України.

Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Постановою КМУ №141 від 02.03.2016 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і «Про жертви нацистських переслідувань» виплату вказаної вище одноразової допомоги інвалідам війни ІІ групи встановлено у розмірі 2600 грн.

13 квітня 2016 року позивачу ОСОБА_1 виплачена така допомога у розмірі 2600 грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №141 «Про деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і « Про жертви нацистських переслідувань".

Позивач не погодився з такими діями і звернувся до суду за захистом своїх прав.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У відповідності до ч. 2 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно з п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст.12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997 у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «ОСОБА_3 проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинно переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

В силу вимог п.1 ч.1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, інвалідам війни ІІ групи у розмірі, - 2600 гривень.

Відповідачем разова грошова допомога, передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виплачена позивачу в розмірах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»» №141 від 02.03.2016.

Суд не приймає до уваги посилання позивача ОСОБА_1 на необхідність застосування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі №21-6508а15, оскільки спірні правовідносини у цій адміністративній справі виникли у квітні 2014 року за інших фактичних обставин, встановлених судом, а у справі за позовом ОСОБА_1 спірні відносини виникли у 2016 році, коли вже із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тому підстав для висновку про застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах немає.

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Білопільської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними, стягнення недоплаченої суми щорічної одноразової допомоги необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 69-71, 158 - 163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Білопільської районної державної адміністрації, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області про визнання дій протиправними, стягнення недоплаченої суми щорічної одноразової допомоги відмовити за необгрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Білопільський районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Учасники процесу, які приймали участь в розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення постанови суду, мають право оскаржити її в тому ж порядку на протязі 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя