Справа № 2а/0270/754/12
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2012-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 квітня 2012 р. Справа № 2а/0270/754/12

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Шаповалової Тетяни Михайлівни,

за участі секретаря судового засідання: Середюка Миколи Анатолійовича

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до: Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби

про: скасування рішення про відмову у видачі свідоцтва платника єдиного податку та зобов'язання видати свідоцтво

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулась фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1М.) до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби про скасування рішення про відмову у видачі свідоцтва платника єдиного податку та зобов'язання видати свідоцтво.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 23 січня 2012 року він звернувся до Державної податкової інспекції м. Вінниці з заявою про застосування спрощеної системи оподаткування згідно якої просив видати свідоцтво платника єдиного податку. На вказану заяву позивач отримав лист, відповідно до якого позивачу відмовлено у видачі свідоцтва платника єдиного податку. З вказаним рішенням відповідач не погоджується, вважає його безпідставним та незаконним, вважає, що має право на застосування спрощеної системи оподаткування, тому звернувся до суду.

Окрім того, разом із позовною заявою позивачем подано клопотання про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення державної податкової інспекції у м. Вінниці про відмову у видачі свідоцтва платника єдиного податку до ухвалення рішення в адміністративній справі.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 02 березня 2012 року в задоволенні клопотання фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову було відмовлено.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував та просив врахувати подані письмові заперечення (а.с. 39).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва Серії В02 № 817794 зареєстрований виконавчим комітетом Вінницької міської ради 15 вересня 2009 року як фізична особа - підприємець (а.с. 28).

Відповідно до свідоцтва Серія Ж № 728976 від 01 січня 2011 року видом діяльності фізичної особи - підприємця є виробництво монет та медалей, ювелірних виробів (а.с. 29).

23 січня 2012 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся із заявою №885/61 до Державної податкової інспекції у м. Вінниці про застосування спрощеної системи оподаткування та просив перевести його на спрощену систему оподаткування, обліку і звітності з 01 січня 2012 року та вказав на обрані ним види діяльності згідно КВЕД ДК 009:2005, а саме:

- 36.22 "Виробництво монет та медалей, ювелірних виробів";

- 52.48.0 "Роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами";

- 51 "Оптова торгівля годинниками та ювелірними виробами".

За результатами розгляду заяви державна податкова інспекція у м. Вінниці надіслала лист про розгляд заяви № 6143/3/17 від 03 лютого 2012 року, яким відмовила у видачі свідоцтва платника єдиного податку посилаючись на вимоги пункту 4 підпункту 291.5.1 статті 291 Податкового кодексу України. Відповідно до даної статті не можуть бути платниками єдиного податку субєкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи-підприємці), які здійснюють видобуток, виробництво, реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі органогенного утворення.

Не погоджуючись з таким рішенням та діями позивач звернувся з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог суд керується та виходить з наступного.

Правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а також справляння єдиного податку встановлюються у главі 1 (статті 291-300) Розділу XIV Податкового кодексу України (ПК України).

Так, згідно з пунктом 291.3 статті 291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановлених цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Пунктом 291.4 статті 291 ПКУ встановлено, що до другої групи платників єдиного податку належать фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1 000 000 гривень.

Як вбачається з поданої позивачем заяви, ФОП ОСОБА_1 обрав 2-гу групу платників єдиного податку.

Згідно з підпунктом 298.1.1 пункту 298.1 статті 298 ПКУ для обрання або переходу на спрощену систему оподаткування суб'єкт господарювання-юридична особа подає до органу державної податкової служби заяву, до якої додається розрахунок доходу за попередній календарний рік.

Статтею 299 ПК України визначено, що свідоцтво платника єдиного податку видається суб'єкту господарювання, який подав до органу державної податкової служби заяву щодо обрання або переходу на спрощену систему оподаткування. Свідоцтво платника єдиного податку видається органом державної податкової служби безоплатно протягом 10 календарних днів з дня подання суб'єктом господарювання заяви.

У разі відмови у видачі свідоцтва платника єдиного податку орган державної податкової служби зобов'язаний надати протягом 10 календарних днів з дня подання суб'єктом господарювання заяви письмову вмотивовану відмову, яка може бути оскаржена суб'єктом господарювання у встановленому порядку.

Вказана норма також визначає виключний перелік підстав, що надають право податковому органу приймати рішення про відмову у видачі суб'єкту господарювання свідоцтва платника єдиного податку, а саме:

1) невідповідність такого суб'єкта господарювання вимогам статті 291 цієї глави;

2) наявність у суб'єкта господарювання, який утворюється в результаті реорганізації (крім перетворення) будь-якого платника податку, непогашених податкових зобов'язань чи податкового боргу, що виникли до такої реорганізації;

3) подання протягом календарного року більше одного разу заяви про перехід на спрощену систему оподаткування.

Однією із вимог можливості застосування спрощеної системи оподаткування є вид господарської діяльності, який обрано суб'єктом господарювання (пункт 291.4 статті 291 Податкового кодексу України).

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Аналіз норм Податкового Кодексу свідчить про те, що у деяких випадках вид господарської діяльності визначається прямим посиланням на Національний Класифікатор видів економічної діяльності ДК 009:2005 (КВЕД ДК 009:2005) (статті 48, 154, 209, 291, 298, підрозділ 4 розділу XX Податкового кодексу України). При цьому, відповідно до пункту 298.3 статті 298 та пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України вид господарської діяльності згідно з КВЕД безпосередньо зазначається у заяві та свідоцтві платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця.

Підпунктом 4 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України встановлено, що не можуть бути платниками єдиного податку, зокрема, суб'єкти господарювання, які здійснюють видобуток, виробництво, реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі органогенного утворення.

При цьому, стаття 14 ПК України не дає визначення понять видобуток, виробництво, реалізація дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння. Водночас, згідно статті 5 цього ж кодексу, інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Так, правові основи і принципи державного регулювання видобутку, виробництва, використання, зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контролю за операціями з ними регулює Закон України "Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними".

Статтею 1 цього Закону визначено, що: дорогоцінні метали - це золото, срібло, платина і метали платинової групи паладій, іридій, родій, осмій, рутеній) у будь-якому вигляді та стані (сировина, сплави, напівфабрикати, промислові продукти, хімічні сполуки, вироби, відходи, брухт тощо); дорогоцінне каміння - це природні та штучні (синтетичні) мінерали в сировині, необробленому та обробленому вигляді (виробах); дорогоцінне каміння органогенного утворення - це перли і бурштин в сировині, необробленому та обробленому вигляді; видобуток дорогоцінних металів - вилучення дорогоцінних металів з надр і відходів гірничо-збагачувального або металургійного виробництва (хвости збагачення, відвали, шлаки, шлами, недогарки) усіма можливими способами; видобуток дорогоцінного каміння та напівдорогоцінного каміння - вилучення дорогоцінного каміння та напівдорогоцінного каміння з гірських порід усіма можливими способами ; виробництво дорогоцінних металів - вилучення дорогоцінних металів із комплексних руд, концентратів та інших напівпродуктів, відходів і брухту, що містять ці метали, та афінаж дорогоцінних металів; афінаж дорогоцінних металів - металургійний процес одержання дорогоцінних металів високої чистоти шляхом відділення від них забруднюючих домішок.

Як вбачається з положень статей 1, 4 Закону України "Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними" операції з дорогоцінними металами і дорогоцінним камінням передбачають здійснення декількох видів діяльності, кожен з яких має свої особливості, у тому числі особливості правового регулювання.

Так, згідно із КВЕД ДК 009:2005 діяльність щодо виробництва дорогоцінних металів належить до підкласу 27.41.0 Виробництво дорогоцінних металів. Цей підклас включає: виробництво та афінаж необроблених дорогоцінних металів: золота, срібла, платини тощо; виробництво сплавів з дорогоцінних металів; виробництво напівфабрикатів з дорогоцінних металів; нанесення покриття з срібла на недорогоцінні метали; нанесення покриття з золота на недорогоцінні метали та срібло; нанесення покриття з платини або металів платинової групи на золото, срібло та недорогоцінні метали.

При цьому, цей підклас не включає виробництво годинникових корпусів з дорогоцінних металів (клас 33.50); виробництво ювелірних виробів з дорогоцінних металів (клас 36.22).

Жоден із зазначених видів діяльності не містить робіт, які б включали або були б пов'язані з виготовленням ювелірних та побутових виробів з дорогоцінними металами та дорогоцінним камінням. Зазначені види діяльності не передбачають наявність як результату їх провадження кінцевого продукту (товару) у вигляді ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, що можуть бути реалізовані.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що підпункт 4 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України регламентує питання щодо неможливості перебування на спрощеній системі осіб, які займаються діяльністю, що повязана саме з дорогоцінними металами та камінням, що не є тотожним ювелірним виробам.

Окремо слід зазначити, що у ДСТУ 3375-96 "Вироби золотарські Терміни та визначення" дано визначення ювелірних виробів: це вироби культурно-побутового призначення з коштовних металів, із застосуванням коштовних металів, вироби з не коштовних разі застосування різних видів художньої обробки, наприклад скань, зернь, чернь, фініфть, ритування, карбування, кування, алмазне гранування; вироби із матеріалів, що імітують коштовні метали, за умови високохудожнього його в поєднанні з коштовними, напівкоштовними та кольоровими каменями чи штучного походження, перлинами, коралами, бурштином, перламутром, склом, кришталем, рогом, костю; високохудожні вироби з каменю, вдалину, рогу, кості.

Тобто, ювелірні вироби - це не обов'язково вироби з дорогоцінних металів або дорогоцінного каміння, але й біжутерія.

Таким чином, не можуть обрати спрощену систему оподаткування, обліку та звітності юридичні особи і фізичні особи-підприємці, які здійснюють видобуток, виробництво, реалізацію саме дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі органогенного утворення, за сферою регулювання Закону України "Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними".

З наведеного вбачається, що обмеження на застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності поширюється тільки на суб'єктів господарювання, які здійснюють операції з дорогоцінними металами та дорогоцінним камінням як сировиною, а не з готовою продукцією споживчого призначення.

Аналогічна позиція викладена у листі Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, банківської діяльності, податкової та митної політики від 27.01.2012 року №04- 39/10-83. Відповідно до зазначеного листа юридичні та фізичні особи-підприємці при здійсненні ними виробництва годинникових корпусів з дорогоцінних металів, виробництва ювелірних виробів з дорогоцінних металів, а також оптової та роздрібної торгівлі ювелірними виробами мають право обрати спрощену систему оподаткування, обліку та звітності та зареєструватися платником єдиного податку відповідно до норм Податкового кодексу України.

При цьому, Податковим кодексом України не встановлено обмежень на застосування спрощеної системи оподаткування суб'єктами господарювання, що здійснюють діяльність з виготовлення та реалізації ювелірних та побутових виробів з дорогоцінними металами та дорогоцінним камінням.

Таким чином, достатніми умовами для застосування спрощеної системи оподаткування відповідно до норм Податкового кодексу України є здійснення виробництва годинникових корпусів з дорогоцінних металів, виробництва ювелірних виробів з дорогоцінних металів, а також оптової та роздрібної торгівлі ювелірними виробами. При цьому, про такі види діяльності фізична особа-підприємець зазначає у заяві при обранні спрощеної системи оподаткування.

Крім того, згідно п.1.3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виготовлення виробів з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння, торгівлі виробами з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння, затверджених Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва і Міністерства фінансів України 26.12.2000 N 82/350, у межах діяльності з виготовлення виробів з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, торгівлі виробами з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння здійснюються такі види робіт: а) виготовлення виробів з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння або таких, що містять у собі дорогоцінні метали і дорогоцінне каміння (у тому числі при проведенні науково-дослідних робіт); б) виготовлення ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння; в) виготовлення напівфабрикатів та елементів ювелірних та побутових виробів при здійсненні ремонту ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння; г) виготовлення монет, державних нагород, відзнак тощо з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння; ґ) виготовлення зубних протезів з дорогоцінних металів; д) виготовлення інструменту та інших виробів технічного призначення із застосуванням природних і технічних алмазів; е) оптова, роздрібна торгівля, комісійна торгівля, торгівля скупленими в населення та прийнятими під заставу ювелірними та побутовими виробами з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння; є) оптова, роздрібна торгівля обробленим та необробленим дорогоцінним камінням; ж) оптова, роздрібна торгівля промисловими виробами з дорогоцінних металів (дріт, пластини, фільєри тощо).

В той же час, відповідно до п.1.3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння, затверджених Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва і Міністерства фінансів України 26.12.2000 N 82/350, у межах діяльності з виробництва дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння здійснюються такі види робіт: а) переробка комплексних руд, концентратів та інших напівпродуктів, що містять дорогоцінні метали; б) переробка брухту і відходів дорогоцінних металів і сплавів; в) переробка твердих і рідких срібловмісних відходів; г) афінаж дорогоцінних металів; ґ) обробка дорогоцінного каміння, у тому числі огранування алмазів у діаманти, обробка рекуперованого дорогоцінного каміння.

Зазначені положення нормативно-правових актів також свідчать про розмежування понять "виробництва дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння" та "виготовлення виробів з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, торгівлі виробами з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння".

При вирішені даного спору, суд також звертає увагу, що однією з основних засад податкового законодавства України є презумпція правомірності дій платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПКУ).

Отже, приймаючи до уваги безпідставність тверджень відповідача про невідповідність позивача вимогам підпункту 4 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України в частині обраного виду діяльності, прийняте ДПІ в м. Вінниці рішення щодо відмови позивачу у застосуванні спрощеної системи оподаткування не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому є протиправним та, відповідно, підлягає скасуванню.

Окремо суд зазначає про наступне.

Відповідно до статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії).

Форма рішення, яке податкові органи повинні приймати у разі відмови у видачі субєкту господарювання свідоцтва платника єдиного податку ПК України не встановлена. Тобто юридичної форми відмови як рішення органу виконавчої влади - офіційного письмового документа, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин, має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин, не передбачено. Однак, у статті 299 ПК України чітко зазначено, що у разі відмови у видачі свідоцтва платника єдиного податку орган державної податкової служби зобовязаний надати письмову вмотивовану відмову, яка може бути оскаржена у встановленому порядку. Далі, у вказаній нормі, перелічуються підстави для прийняття саме рішення про відмову у видачі свідоцтва платника єдиного податку.

Водночас слід зауважити, що представник податкового органу не заперечив проти того, що оскаржуваний лист про відмову є саме рішенням податкового органу,

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку лист №6143/3/17 від 03.02.12 р. є розпорядчим документом субєкта владних повноважень, який тягне за собою юридичні наслідки для субєкта господарювання та який може бути оскаржений до суду. Відтак, на думку суду, є рішенням субєкта владних повноважень.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача видати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 свідоцтво платника єдиного податку згідно поданої заяви про застосування спрощеної системи оподаткування, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, оскільки судовий орган не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржуються, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Разом з тим, з метою надання повного захисту правам та інтересам позивача, з урахуванням положень статті 11 КАС України суд вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Вінницьку об'єднану державну податкову інспекцію Вінницької області Державної податкової служби переглянути заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 від 23 січня 2012 року про застосування спрощеної системи оподаткування згідно з вимогами чинного законодавства.

При вирішені даного спору суд також керується наступним.

Виходячи з приписів статті 19 частини 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 частини 1 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Вирішуючи спір, суд враховує положення частини 3 статті 2 КАС України, в силу якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 статті 94 КАС України визначено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державної податкової інспекції у м. Вінниці №6143/3/17 від 03 лютого 2012 року про відмову у видачі свідоцтва платника єдиного податку.

Зобов'язати Вінницьку об'єднану державну податкову інспекцію Вінницької області Державної податкової служби переглянути заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 від 23 січня 2012 року про застосування спрощеної системи оподаткування згідно з вимогами чинного законодавства.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 16,10 гривень шляхом його безспірного списання органом Державної казначейської служби України із рахунку Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна