Справа № 803/1416/16
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2016-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2016 року Справа № 803/1416/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання - Гринчук Я.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2, представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача Мельничука М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Володимир-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату бору (недоїмки), визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Володимир-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (далі - Володимир-Волинська ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату бору (недоїмки) від 12 серпня 2016 року №Ф-002970302 зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 57 734 грн. 03 коп., визнання протиправним та скасування рішення від 16 вересня 2016 року №003643302 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 2 886 грн. 70 коп., визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16 вересня 2016 року за №003645302, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 553 216 грн. 76 коп., в тому числі за основним платежем - 442 573 грн. 41 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 110 643 грн. 35 коп., від 16 вересня 2016 року за №003646302, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 510 грн. 00 коп., від 16 вересня 2016 року за №003647302, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем військовий збір у розмірі 41 874 грн. 70 коп., в тому числі за основним платежем - 33 499 грн. 76 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 8 374 грн. 94 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач виніс оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій на підставі акту перевірки від 12 серпня 2016 року №234/03-02-13-36/НОМЕР_1 «Про результати документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року». Перевіркою встановлено наступні порушення: підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16, пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, пункту 6 статті 128 Господарського кодексу України, в частині неведення належним чином у встановленому порядку обліку доходів і витрат; пункту 51.1 статті 51, пункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, а саме, за I-IV квартал 2015 року, відповідно до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого на користь платників податку, і сум утриманого з них податку форми №1-ДФ, підприємцем не подано відомості щодо сум доходів виплачених на користь фізичних осіб - платників податків; підпунктів 1.2, 1.3, 1.6 пункту 16-1 Підрозділу 10 Розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми оподаткованого доходу у сумі 2 233 317 грн., у результаті чого занижено суму військового збору від здійснення підприємницької діяльності у сумі 33 499 грн. 76 коп.; частини другої, третьої, восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний соціальний внесок на 57 734 грн. 03 коп.; пункту 138.2 статті 138, пункту 177.2 статті 177, пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України, а саме, занижено чистий дохід на 2 233 317 грн., в результаті чого визначено суму податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся, на суму 442 573 грн. 41 коп.

Позивач не погоджується з висновками, викладеними в акті перевірки та оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, вимогою про сплату боргу та рішенням про застосування штрафних санкцій з тих підстав, що відповідачем зроблені необґрунтовані висновки про не підтвердження фактичного здійснення фінансово-господарських операцій, оскільки в ході проведення перевірки було надано документи, які підтверджують проведення фінансово-господарських операцій, документи по яких відбувався рух товару від продавця до покупця, а також документи, що підтверджують прийняття, доставку товару покупцю (видаткові накладні, договори купівлі-продажу, виписки з банківського рахунку, квитанції до прибуткових касових ордерів, акти звірок), що Володимир-Волинською ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області залишено поза увагою. Крім того, вважає, що доводи відповідача про відсутність певної транспортної документації не можуть бути єдиною беззаперечною підставою для висновку про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей.

З наведених підстав вважає, що податкові повідомлення-рішення від 16 вересня 2016 року за №003645302, №003646302, №003647302, рішення від 16 вересня 2016 року №003643302 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимога про сплату бору (недоїмки) від 12 серпня 2016 року №Ф-002970302 винесені з порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Представник відповідача в поданому письмовому запереченні від 3 жовтня 2016 року пред'явленні позовні вимоги заперечив, з наступних підстав.

Перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов'язаних із здійсненням діяльності, відображених у додатку Ф-4 до податкової декларації, встановлено, що позивачем завищено витрати в 2015 році на суму 2 233 317 грн. Так, за результатами аналізу первинних документів наданих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, встановлено, що основними продавцями товарно-матеріальних цінностей за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року є: Маневицький торфозавод - філіал державного підприємства «Волиньторф», загальна сума взаємовідносин - 226 345 грн. 45 коп.; фізична особа-підприємець ОСОБА_6, загальна сума взаємовідносин - 142 716 грн.; фізична особа-підприємець ОСОБА_7, загальна сума взаємовідносин - 1 860 296 грн. 81 коп. Однак, в ході перевірки не надано документів на підтвердження транспортування товарів, довіреностей на отримання товарів, документів на підтвердження якості та походження товарів. Враховуючи відсутність документів підтверджуючих транспортування товарів, а також у зв'язку із неможливістю встановлення походження товарів реалізованих для фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в ході проведеної перевірки не підтверджено здійснення даних господарських операцій.

Також, перевіркою встановлено, що податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) за період І, ІІ, ІІІ та ІV квартал 2015 року не подано до Горохівського відділення Володимир-Волинської ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області, чим порушено вимоги пункту 51.1 статті 51, пункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України.

Перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7% встановлено заниження єдиного соціального внеску на 57 734 грн. 03 коп., чим порушено вимоги частини другої, третьої, восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Перевіркою правильності визначення бази оподаткування військовим збором встановлено заниження чистого оподаткованого доходу в сумі 2 233 317 грн., відображеного в додатку Ф4 до податкової декларації, з даними про суми оподаткованого доходу, у результаті чого занижено суму військового збору від здійснення підприємницької діяльності у сумі 33 499 грн. 76 коп.

Посилається на правомірність висновків контролюючого органу, зроблених при проведенні перевірки та вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 16 вересня 2016 року за №003645302, №003646302, №003647302, рішення від 16 вересня 2016 року №003643302 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимога про сплату бору (недоїмки) від 12 серпня 2016 року №Ф-002970302 прийняті у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для визнання їх протиправними та скасування немає. Просив в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні позивач та представники позивача, кожен зокрема, адміністративний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача підтримав доводи, наведені у запереченнях, просив в задоволені позову відмовити.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов частково з таких підстав.

Судом встановлено, що в період з 18 липня 2016 року по 5 серпня 2016 року Горохівським відділенням Володимир-Волинської ОДПІ ГУ ДФС проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, за результатами якої складено акт від 12 серпня 2016 року №234/03-02-13-36/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено наступні порушення:

- підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16, пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, пункту 6 статті 128 Господарського кодексу України, в частині неведення належним чином у встановленому порядку обліку доходів і витрат;

- пункту 51.1 статті 51, пункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, а саме, за I-IV квартал 2015 року, відповідно до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого на користь платників податку, і сум утриманого з них податку форми №1-ДФ, підприємцем не подано відомості щодо сум доходів виплачених на користь фізичних осіб - платників податків;

- підпунктів 1.2, 1.3, 1.6 пункту 16-1 Підрозділу 10 Розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми оподаткованого доходу у сумі 2 233 317 грн., у результаті чого занижено суму військового збору від здійснення підприємницької діяльності у сумі 33 499 грн. 76 коп.;

- частини другої, третьої, восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний соціальний внесок на 57 734 грн. 03 коп.;

- пункту 138.2 статті 138, пункту 177.2 статті 177, пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України, а саме, занижено чистий дохід на 2 233 317 грн., в результаті чого визначено суму податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся, на суму 442 573 грн. 41 коп.

За наслідками перевірки Володимир-Волинською ОДПІ ГУ ДФС прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 16 вересня 2016 року за №003645302, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 553 216 грн. 76 коп., в тому числі за основним платежем - 442 573 грн. 41 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 110 643 грн. 35 коп.;

- податкове повідомлення-рішення від 16 вересня 2016 року за №003646302, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 510 грн. 00 коп.;

- податкове повідомлення-рішення від 16 вересня 2016 року за №003647302, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем військовий збір у розмірі 41 874 грн. 70 коп., в тому числі за основним платежем - 33 499 грн. 76 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 8 374 грн. 94 коп.;

- рішення від 16 вересня 2016 року №003643302 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 2 886 грн. 70 коп.;

- вимогу про сплату бору (недоїмки) від 12 серпня 2016 року №Ф-002970302 зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 57 734 грн. 03 коп.

Збільшення позивачу грошових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб та застосування до позивача штрафних санкцій за ненарахування єдиного внеску відповідач обґрунтовує висновком щодо заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2015 рік.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регламентоване статтею 177 Податкового кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Як передбачено пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (з наступними змінами та доповненнями) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі, договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Статтею 177 Податкового кодексу України визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування. Так, відповідно до пункту 177.10 зазначеної статті фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

З матеріалів справи вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 в перевіряємому періоді мав господарські відносини з Маневицьким торфозаводом - філіал державного підприємства «Волиньторф», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, реальність яких підтверджується наявними у матеріалах справи договорами купівлі-продажу, видатковими накладними, виписками з банківського рахунку, квитанціями до прибуткових касових ордерів, актами звірок.

Щодо посилань податкового органу, що позивачем не надано документів на підтвердження транспортування товарів, суд вважає, що відсутність належним чином оформлених товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. При цьому, правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку платника податків, яким у даному випадку є позивач. Документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, суд звертає увагу на те, що чинним податковим законодавством передбачена презумпція правомірності рішень платника податків, яка передбачає, що в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом вказаної норми відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Встановлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність зв'язку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

Водночас податкові органи не позбавлені права звернутися до адміністративного суду з вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його контрагентом, з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами, як це встановлено частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.

Крім того, необхідно враховувати, що умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Обов'язковість встановлення умислу поширюється лише на визнання недійсними правочинів, вчинених із метою, що суперечить інтересам держави та суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України). Проте встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Таким чином, посилання податкового органу на нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, є безпідставними.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у разі якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Подібне розмежування платників податків дозволяє індивідуалізувати юридичну відповідальність особи та забезпечити дотримання правопорядку в галузі оподаткування.

Така позиція висловлена, зокрема, в Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року в справі №21-47а10, який зазначив, що «чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг) на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту». Таким чином, порушення податкової дисципліни контрагентом не є підставою для відмови у праві на податковий кредит.

Така правова позиція суду узгоджується також з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі ««БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Суд звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (далі - Протокол 1 до Конвенції), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні в справі «Щокін проти України» (пункт 49) Європейський Суд з прав людини вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пунктах 50-51 згаданого рішення Європейського Суду з прав людини зазначено: «Найпершою та найбільш важливою вимогою статті 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише «на умовах, передбачених законом» і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття «закону») вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні.» Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

На підставі вимог чинного податкового законодавства та з огляду на долучені до справи письмові докази, суд вважає правомірним оподаткування позивачем доходів, отриманих від провадження господарської діяльності у 2015 році із Маневицьким торфозаводом - філіал державного підприємства «Волиньторф», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 на суму 2 233 317 грн.

Також, факт виконання позивачем взятих на себе зобов'язань щодо поставки твердого палива бюджетним установам підтверджується листами останніх про повністю виконання підприємцем ОСОБА_2 зобов'язань та відсутність заборгованості по господарських операціях.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що викладені в акті від 12 серпня 2016 року №234/03-02-13-36/5 висновки контролюючого органу про заниження позивачем суми оподаткованого доходу у сумі 2 233 317 грн., у результаті чого занижено суму військового збору від здійснення підприємницької діяльності у сумі 33 499 грн. 76 коп. та заниження чистого доходу на 2 233 317 грн., в результаті чого визначено суму податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся, на суму 442 573 грн. 41 коп. не знайшли свого підтвердження в ході з'ясування обставин у справі по суті, відтак податкові повідомлення-рішення від 16 вересня 2016 року за №003645302, про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 553 216 грн. 76 коп., та від 16 вересня 2016 року за №003647302, про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем військовий збір у розмірі 41 874 грн. 70 коп. підлягають скасуванню як протиправні.

Стосовно правомірності винесення відповідачем податкового повідомлення-рішення від 16 вересня 2016 року за №003646302, суд вважає обґрунтованим нарахування контролюючим органом штрафу у сумі 510 грн. за порушення позивачем пункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України через несвоєчасне подання податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) за період І, ІІ, ІІІ та ІV квартал 2015 року, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року №2464-IV (далі - Закон №2464-IV) платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом (частина третя статті 7 Закону №2464-IV).

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464-IV платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Разом з тим, оскільки відповідачем не доведено факт заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2015 рік та, як наслідок, заниження єдиного внеску, тому суд дійшов висновку, що вимога про сплату бору (недоїмки) від 12 серпня 2016 року №Ф-002970302 зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 57 734 грн. 03 коп. та рішення від 16 вересня 2016 року №003643302 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 2 886 грн. 70 коп. також підлягають скасуванню.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з наданих суду статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України повноважень, адміністративний позов підлягає до задоволення частково шляхом прийняття постанови про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16 вересня 2016 року за №003645302, №003647302, визнання протиправним та скасування рішення від 16 вересня 2016 року №003643302 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, визнання протиправною та скасування вимоги про сплату бору (недоїмки) від 12 серпня 2016 року №Ф-002970302, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтею 163 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Податкового кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Володимир-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 16 вересня 2016 року за №003645302, №003647302.

Визнати протиправним та скасувати рішення Володимир-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 16 вересня 2016 року №003643302 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Володимир-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про сплату бору (недоїмки) від 12 серпня 2016 року №Ф-002970302.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) за рахунок бюджетних асигнувань Володимир-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (44702, Волинська область, місто Володимир-Волинський, вулиця Ковельська, будинок 63, ) 6 554 (шість тисяч п'ятсот п'ятдесят чотири) грн. 65 коп. понесених витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк

Постанова в повному обсязі складена 26 жовтня 2016 року.