Справа № 826/11321/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 жовтня 2016 року 08:45 №826/11321/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кобилянського К.М., суддів Мазур А.С. та Федорчука А.Б., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до треті особи без самостійних вимог на предмет позовуГоловного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Державної казначейської служби України, Дніпровське відділення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві
про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Державної казначейської служби України, треті особи без самостійних вимог на предмет позову: Дніпровське відділення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, у якій просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо контролю та організацією роботи в центральному апараті і територіальних органах в частині ведення єдиного реєстру одержувачів бюджетних коштів, здійснення платежів, пов'язаних з виконанням гарантійних зобов'язань держави щодо безспірного списання коштів на підставі рішення суду відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядку, який затверджений постановами Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 і від 03.09.2014 №440, зокрема що стосується невиконання постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/10;

2) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, що полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/10;

3) зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві протягом місяця провести необхідні дії з виконання постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/10, шляхом стягнення на користь ОСОБА_1 у якості заборгованості соціальної надбавки в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» грошові кошти в сумі 3 811,65 грн. з урахуванням 3% річних за час прострочення виплати;

4) стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 (однієї) гривні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві не виплатило грошові кошти, які були присудженні постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/10, а тому зазначена бездіяльність є протиправною, а позов підлягає задоволенню.

Відповідач-1 проти позову заперечував мотивуючи тим, що Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві відповідно до наданих повноважень, здійснює виконання рішень судів, у порядку черговості надходження таких документів та у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік за бюджетною програмою КПКВК 3504040, що відповідає принципу справедливості та забезпечує рівні права стягувачів на одержання коштів Державного бюджету за рішенням суду.

Представники відповідача-2 та третіх осіб в судове засідання не з'явилися, письмових заперечень проти позову не наддали.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

В провадженні Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві знаходяться матеріали по виконанню постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/1011.

20.04.2016 ОСОБА_1 звернулась до Державної казначейської служби України із скаргою щодо необхідності чіткого дотримання державних гарантій та фактичного виконання судового рішення.

Державна казначейська служба України листом від 05.05.2016 №5-13/2369-7924 повідомила ОСОБА_1 про те, що відповідно до абзацу другого підпункту 1 пункту 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України, зокрема, за черговістю надходження таких рішень. Станом на сьогодні на виконанні у Казначействі України знаходяться рішення судів на суму 698,52 млн. грн, що надійшли та зареєстровані раніше виконавчого листа суду. Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» на поточний рік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою» передбачено 144,757 млн. гривень. Враховуючи викладене, лише після виконання рішень судів, що надійшли раніше зазначеного виконавчого листа суду, Казначейство здійснить заходи щодо перерахування коштів на користь позивача.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо контролю та організації роботи в центральному апараті і територіальних органах в частині здійснення платежів, пов'язаних з виконанням гарантійних зобов'язань держави щодо безспірного списання коштів на підставі рішення суду та бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві з порушення строків та з невиконання постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/1011, звернулась до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до частини першої статті 2 та частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45) (далі - Порядок №845).

Під безспірним списанням розуміються операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Відповідно до пункту 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно пункту 6 Порядку №845 у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Органи Казначейства після надходження документів, зазначених у пунктах 6 і 7 цього Порядку приймають їх до розгляду та реєструють у відповідному журналі. На заяві стягувача про виконання рішення про стягнення коштів (супровідному листі керівника відповідного органу державної виконавчої служби) зазначається дата надходження і вхідний номер; здійснюють попередній розгляд документів, за результатами якого визначають необхідність отримання від стягувача інших відомостей для виконання рішення про стягнення коштів; повідомляють стягувачеві (представникові стягувача) на його письмову вимогу про прийняття, реєстрацію та результати попереднього розгляду документів (п.8 Порядку).

Стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку (пункт 24 Порядку №845).

Безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством України відповідно до пункту 47 Порядку №845 на підставі поданих органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника.

Тобто, безспірне списання коштів за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів здійснюється у разі неможливості здійснити таке списання відповідно до пункту 24 Порядку №845.

Відповідно до пункту 48 Порядку №845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

З листа Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві від 27.08.2016 №5-08/779-4998 видно, що управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві 09.06.2015 передало до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві пакет документів, згідно акта №3 приймання-передавання за II квартал 2015 року, а саме: виконавчий лист Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/1011 про стягнення коштів у сумі 3 811,65 грн. на користь ОСОБА_1 для виконання.

Головним управлінням Державної казначейської служби України у місті Києві вказаний виконавчий лист прийнято на облік для виконання за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою».

В листі від 27.08.2016 №5-08/779-4998 Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві повідомило ОСОБА_1 про те, що Казначейська служба України здійснить заходи щодо перерахування коштів на її користь після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

У відповідності до частини першої статті 25 Бюджетного кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким органом, згідно з Указом Президента України від 29.11.2011 №1078/2011 є Державна казначейська служба України (Казначейство України).

Так, підпунктом 5 пункту 4 та підпунктом 3 пункту 5 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011 визначено, що Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Казначейство України з метою організації своєї діяльності контролює діяльність територіальних органів Казначейства України.

Отже, обов'язок саме Державної казначейської служби України та її територіальних органів виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджету шляхом їх безспірного списання на підставі рішення суду.

Лист Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві від 27.08.2016 №5-08/779-4998 свідчить про те, що ОСОБА_1 було подано всі необхідні для проведення виплати документи та відомості.

Враховуючи положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем станом на дату звернення позивача до суду (25.07.2016) порушено граничні строки виконання судового рішення за виконавчим листом Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/1011.

Суд відхиляє посилання відповідача на те, що абзацом другим підпункту 1 пункту 9ділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та пунктом 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, передбачене безспірне списання коштів державного бюджету за черговістю надходження таких рішень та в межах бюджетних асигнувань, з огляду на наступне.

Згідно рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2015 «Кечко проти України», реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Отже, посилання позивача на те, що на виконанні в Казначействі перебуває судових рішень на значно більшу суму, ніж виділено Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» - 144,75 млн. грн. є не обґрунтованими та відхиляються судом.

Вирішуючи питання щодо строку, протягом якого відповідач повинен виконати судове рішення, колегія суддів виходить з того, що з моменту взяття на облік для виконання за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 виконавчого листа ОСОБА_1 пройшов рік, у зв'язку з чим місячний строк є достатнім для виконання судового рішення та таким, що повністю захищає права позивача, зважаючи на тривале невиконання відповідачем Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України з контролю та організації роботи в центральному апараті і територіальних органах в частині ведення єдиного реєстру одержувачів бюджетних коштів, здійснення платежів, пов'язаних з виконанням гарантійних зобов'язань держави щодо безспірного списання коштів на підставі рішення суду відповідно Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядку, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845; визнання протиправною бездіяльності Головного Управління державної казначейської служби м. Києва, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/1011; зобов'язання Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві протягом місяця провести необхідні дії з виконання постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/1011 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів не погоджується з позовними вимогами в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання у розмірі 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 11 цього Кодексу цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Враховуючи обставини справи та наведені правові норми, суд вбачає, що підстави виникнення цивільних прав та обов'язків між позивачем та відповідачем відсутні, а тому приходить до висновку що між позивачем та відповідачем не існують цивільні відносини, зокрема зобов'язального характеру.

За таких підстав норми Цивільного кодексу України, зокрема, ті, що регулюють наслідки порушення зобов'язань, до спірних правовідносин не застосовуються, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 11.09.2013 у справі №6-48цс13 при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 Цивільного кодексу України та стаття 11 Закону України від 24.03.1998 №202/98-ВР «Про державну виконавчу службу».

Згідно з частиною другою 2 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Поряд із цим, приймаючи до уваги положення частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява №40450/04).

Так, у пунктах 99 та 100 цього Рішення Суд вказав, що розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах.

Стосовно цього критерію Суд зазначив, що коли йдеться про моральну шкоду існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справах Скордіно, пп. 203 - 204, та Вассермана, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов'язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу.

Таким чином, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні констатував, що тривале невиконання судового рішення саме по собі є підставою вважати про наявність у особи, на користь якої прийнято це рішення, душевних страждань та переживань з цього приводу.

Колегією суддів встановлено, що постанова Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/1011, яка набрала законної сили, станом на час прийняття судом рішення по даній справі, - залишається не виконаною. Докази виплати Головним управлінням Державної казначейської служби України у місті Києві сум визначених в постанові, яка набрала законної сили у матеріалах справи - відсутні, в той час, як стаття 3 Прикінцевих та перехідних положень (зі змінами внесеними Законом України за №583-VII від 19.03.2013 року) Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначає, що у першу чергу погашається заборгованість за рішенням суду щодо пенсійних та соціальних виплат.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсації моральної шкоди. Враховуючи, що саме на Державну казначейську службу України покладено завдання здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пп.5 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене Указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011), то моральна шкода в розмірі 1 гривні підлягає стягненню з Державної казначейської служби України.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до положень частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного Управління державної казначейської служби м. Києва, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/10.

3. Зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві протягом місяця провести необхідні дії з виконання постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 21.07.2010 №2-а-2919/10.

4. Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 (однієї) гривні.

5. В іншій частині позову відмовити.

6. Судові витрати присудженню не підлягають.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя К.М. Кобилянський

Судді А.С. Мазур

А.Б. Федорчук