Справа № 809/88/16
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 р. № 876/4543/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заборгованості у видатках по відрядженням в сумі 2923,87 грн.,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 10.02.2016 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не надання позивачу відповіді на запит на інформацію від 17 липня 2015 року, щодо не надання відповіді на заяву від 07 вересня 2015 року та щодо несплати заборгованості по відрядженням за 2013-2014 роки в розмірі 2923,87 грн.; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не надання відповіді на заяву від 08 грудня 2015 року та стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 заборгованість у видатках по відрядженням в сумі 2923,87 грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року задоволено частково адміністративний позов. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не надання позивачу відповіді на запит на інформацію від 17 липня 2015 року, та щодо не надання відповіді на заяву від 07 вересня 2015 року. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо несплати позивачу заборгованості по відрядженні за 2013-2014 роки, в розмірі 2 923,87 грн. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача заборгованість у видатках по відрядженням, в сумі 2 923,87 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ІНФОРМАЦІЯ_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що військовим комісаріатом Автономної Республіки Крим позивачу було надано довідку від 04.04.2014 року № 53 (замість грошового атестату) в п. 6 (інші відмітки) якої зазначено про наявність заборгованості коштів по видаткам на відрядження, яка зареєстрована в органах ДКСУ за 2013 рік та складає 2394 грн. 49 коп. Після прийняття рішення про направлення позивача для подальшого проходження військової служби до Одеського обласного військового комісаріату, військовою частиною НОМЕР_1 14.11.2014 року було складено грошовий атестат серії ЗУ №007458 від 14.11.2014 року, в якому відомості про наявність заборгованості з виплати позивачу компенсації витрат на відрядження відсутні. При цьому, в п. 14 зазначеного грошового атестату було здійснено власний підпис, який підтверджує правильність зазначених у грошовому атестаті даних.

Зазначає, що витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності оригіналів документів, що підтверджують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо. Витрати у зв`язку з відрядженням, що не підтверджені документально (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються. При цьому, судом не було враховано ту обставино, що кілька посвідчень про відрядження, які були надані позивачем до військкомату, не оформлені належним чином.

Таким чином, апелянт вважає, що дії ІНФОРМАЦІЯ_1 були здійснені правомірно та у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України суд розглядає справу за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що в квітні 2014 року позивач надав до Головного фінансово-економічного управління Генерального штабу ЗС України Довідку за №53 від 07 квітня 2014 року про види грошового забезпечення з попереднього місця служби, в розділі 6 якого була вказана заборгованість по видаткам за відрядження за 2013 рік, в сумі 2394,49 грн. Оригінал довідки отриманий представником Головного фінансово-економічного управління Генерального штабу ЗС України підполковником ОСОБА_2 , а натомість зазначеною посадовою особою видано грошовий атестат для подальшої постановки позивача на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 (м. Київ).

30 жовтня 2014 року відповідно до Директиви начальника Генерального штабу ЗС України - Головнокомандувача ЗС України військовий комісаріат Автономної Республіки Крим був розформований, а його правонаступником є Одеський обласний військовий комісаріат.

З 14 листопада 2014 року позивач перебував на фінансовому забезпеченні в Одеському обласному військовому комісаріаті, а з кінця грудня 2014 року по 09 лютого 2015 року тимчасово проходив військову службу на посаді офіцера відділення забезпечення цього військового комісаріату.

02 січня 2015 року позивач написав рапорт з клопотанням про виплату відповідно до п. 1.9 наказу Міністра Оборони України від 07.04.2014 року №232 «Про затвердження тимчасового порядку розрахунків з особовим складом, який переміщується з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя» заборгованості по відрядженням із попереднього місця служби.

До рапорту додано копію Довідки за №53 від 07 квітня 2014 року, в розділі 6 якого була вказана заборгованість по видаткам за відрядження за 2013 рік, в сумі 2394,49 грн. та інші документи, які свідчать про наявність відповідної заборгованості.

07 лютого 2015 року ОСОБА_3 надав військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 ще один рапорт до якого додав оригінали посвідчень про відрядження за № НОМЕР_2 , 16,20 за 2014 рік в сумі 529,38 грн. Загалом сума заборгованості складає 2923,87 грн.

09 лютого 2015 року позивач прибув для проходження військової служби на нове місце служби, при цьому ІНФОРМАЦІЯ_4 не було виплачено заборгованість по відрядженням.

17 липня 2015 року позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 із запитом щодо термінів остаточного розрахунку на що відповіддю від 04 серпня 2015 року позивачу повідомлено, що посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_3 не знають порядку розрахунку з позивачем, а тому ними було подано відповідний запит до Департаменту фінансів МО України.

З метою перевірки достовірності отриманої інформації 27 серпня 2015 року позивач подав до Департаменту фінансів МО України запит щодо достовірності наданої ОСОБА_1 з Одеського ОВК відповіді на що жовтні 2015 року надійшла відповідь з Департаменту фінансів МО України про те, що ніякого запиту з Одеського ОВК щодо порядку розрахунку не надходила. До цього часу відповідь з Одеського ОВК на запит від 17 липня 2015 року щодо термінів розрахунку позивачу не надійшла.

07 вересня 2015 року (із сплином місячного терміну розгляду звернення в Департаменті Фінансів МО України) позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою щодо виплати існуючої заборгованості по відрядженням протягом вересня 2015 року. В цій же заяві позивач просив, що у випадку відмови у сплаті заборгованості повернути надані звітні документи із письмовим обґрунтуванням відмови для подальшої можливості її стягнення в судовому порядку. До цього часу відповідь з Одеського ОВК на запит від 07 вересня 2015 року не надійшла.

19 жовтня 2015 року позивач подав скаргу на бездіяльність Командувачу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». Згідно відповіді (відповідь за вих.№1/9145 від 10.11.2015 року) йому було відмовлено у виплаті видатків за відрядження з попереднього місця військової служби з посиланням на тлумачення наказу Міністра Оборони України від 07.04.2014 року №232 «Про затвердження тимчасового порядку розрахунків з особовим складом, який переміщується з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя», а саме в тій частині, що вказану заборгованість повинна сплачувати військова частина НОМЕР_1 ( м. Київ).

08 грудня 2015 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 (м. Київ) із запитом про можливість сплати заборгованості по відрядженням. У відповіді від 20 січня 2016 року вказано, що рішення про виплату буде прийматись після представлення оригіналів посвідчень про відрядження, а також після відповідних роз`яснень з цього питання з боку фінансово-економічного управління Повітряних сил ЗС України.

26 січня 2016 року на їх запит від фінансово-економічного управління Повітряних сил ЗС України надійшла відповідь за №350/147/1/174 згідно якої видно, що виплата витрат по відрядженням неможлива, оскільки їх виплата за попередні роки є порушенням бюджетного законодавства. Таким чином, копія Довідки за №53 від 07 квітня 2014 року про існуючу заборгованість по видаткам за відрядження за 2013 рік, в сумі 2394,49 грн. не береться до уваги.

Задовольняючи часткового адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 проходив військову службу та перебував на всіх видах грошового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 , то обов`язок щодо виплати позивачу заборгованості по відрядженням покладається саме на цей військовий комісаріат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає правильно встановленим обставинам справи та нормам чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно вимог п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), і за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище.

Присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині.

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністром оборони України.

Згідно ч. 3 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується:

1) підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби;

2) добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі на військовослужбовця та кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає разом з ним.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Частиною 6 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 9 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до пункту 13 постанови Кабінету Міністрів України, від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів», що діяла на час виникнення спірних правовідносин, особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони.

Порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил витрат на службові відрядження в межах України визначався Інструкцією, затвердженою наказом Міністра оборони України від 29 серпня 2011 року № 530 (далі - Інструкція), відповідно до пункту 1.1 якої, для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюється виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад.

Відповідно до п.1.9 наказу Міністра Оборони України від 07.04.2014 року №232 «Про затвердження тимчасового порядку розрахунків з особовим складом, який переміщується з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя» у разі наявності у військовослужбовця оригіналів підтвердних документів про наявну за попереднім місцем служби заборгованість із виплати підйомної допомоги, видатків на відрядження та інших виплат ці виплати здійснюються за новим місцем його служби (місцем перебування на грошовому забезпеченні).

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що оскільки ОСОБА_1 проходив військову службу у Одеському обласному військовому комісаріаті на відповідній посаді та знаходився у нього на всіх видах забезпечення, тому має право на виплату заборгованості по відрядженням за 2013-2014 роки в розмірі 2923,87 грн.

Окрім цього, суд першої інстанції вірно зазначив, що вказаний відповідач відповідав вимогам п. 1.9 наказу Міністра Оборони України від 07.04.2014 року №232 «Про затвердження тимчасового порядку розрахунків з особовим складом, який переміщується з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя», а тому ІНФОРМАЦІЯ_2 протиправно відмовив позивачу у виплаті заборгованості по відрядженням.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 , а саме не надання відповіді на заяву ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 , то така задоволенню не підлягає, оскільки в судовому засіданні з`ясовано, що позивачу надавалась відповідь на його звернення командувачем військової частини двічі 20.01.2016 року та 26.01.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст., 160, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі №809/88/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді А.Р.Курилець

О.І.Мікула

Ухвала у повному обсязі складена 24.10.2016 року.