Справа № 569/8194/16-а
Суддя: Ковальов І.М. І. М.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/8194/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 року Рівненський міський суд

під головуванням судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Грицаюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до Рівненського об'єднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії звернулась ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги повністю підтримала, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у адміністративному позові та визнати протиправними дії Рівненського об'єднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати їй пенсії з 01 червня 2015 року; зобов'язати Рівненське об'єднане управління пенсійного фонду України Рівненської області, поновити нарахування та виплату їй пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 01 червня 2015 року у попередньому розмірі.

В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Згідно ст.46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є державним службовцем та працює на посаді головного державного інспектора відділу фінансів, бухгалтерського обліку та звітності Рівненської митниці ДФС і являється особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно висновку медико-соціальної експертної комісії з 24 вересня 2012 року позивачу встановлено інвалідність ІІІ групи безстроково. Захворювання має причинний зв'язок з наслідками Чорнобильської катастрофи.

З 01 квітня 2015 року позивачу припинено нарахування та виплату пенсії по інвалідності 3 групи захворювання, пов'язаного з наслідками Чорнобильської катастрофи 1 категорії ЧАЕС.

06 червня 2016 року позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою про відновлення з 01 червня 2015 року виплати пенсії, призначеної їй відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

З відповіді Рівненського об'єднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області від 08 червня 2016 року №418/10 вбачається, що «на письмове звернення від 06 червня 2016 року щодо відновлення виплати пенсії повідомлено, що перебуваючи на пенсійному обліку ОСОБА_1 отримувала по інвалідності ІІІ групи внаслідок аварії на ЧАЕС за нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон).

Відповідно до ст.47 Закону (із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VІІІ та від 24 грудня 2015 року №911- VІІІ) тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Згідно з індивідуальними відомостями про ОСОБА_1, як застраховану особа та матеріалами пенсійної справи станом на 01 квітня 2015 року встановлено факт роботи заявника у Рівненській митниці ДФС на посаді, яка передбачена Законом України «Про державну службу».

Враховуючи вищенаведене, виплата пенсії з 01 квітня 2015 року припинена правомірно.

Оскільки на день звернення ОСОБА_1 продовжує працювати на займаній посаді, то з огляду на діюче законодавство поновити виплату пенсії не вбачається можливим.

Крім того роз'яснено, що відповідно до статті 17 Закону України «Про звернення громадян» та Порядку розгляду скарг на рішення органів пенсійного фонду України щодо пенсійного забезпечення, у разі, якщо заявник вважає, що орган, який призначає пенсію, прийняв рішення, котре суперечить законодавств про пенсійне забезпечення або входить за межі його компетенції, встановленої законом - має право оскаржити таке рішення до головного управління пенсійного фонду України в Рівненській області. Подання скарги відповідно до названого порядку не позбавляє права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства».

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсії визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовими актами.

З 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-УІІІ (далі - закон №213).

До абзацу 2 частити 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» були внесені зміни, відповідно до яких, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус судді», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються; у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для осіб, які втратили працездатність виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для осіб, які втратили працездатність. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Разом з тим, відповідно до п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону №213, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в п.5 розділу ІІІ Прикінцеві положення» Закону №213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, до 1 червня 2015 року не був прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно, пенсії за цими Законами не призначаються.

З 01 червня 2015 року особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу», пенсія призначається відповідно до закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відтак, з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не передбачає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим, передбачені статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для невиплати пенсії позивачу, призначеної відповідно до цього Закону відпали, і з 01 червня 2015 року перешкоди для виплати позивачу вказаної пенсії відсутні.

Відповідно до ч.6 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно Законами України.

Конституція України має пріоритет над підзаконними нормативно-правовими актами України, тому діяльність державних органів повинна бути спрямована на виконання саме конституційних норм, а не підзаконних нормативно-правових актів, що йдуть врозріз із цими нормами Конституції України.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії, а звернення до суду за захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З огляду на наведене, з 01 червня 2015 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю зазначених у статті 47 вказаного Закону підстав для її невиплати.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в асі крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пленум Верховного Суду України у п.19 Постанови від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» роз'яснив, що відповідно до статті 8 та22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

У рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2007 від 18 червня 2007 року вказується, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рішень і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

Слід зазначити, що й у низці попередніх рішень Конституційного Суду України зазначається, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року №6-рп/1999 (справа про фінансування удів), від 06 липня 1997 року №8-рп/1999 (справа щодо права на пільги), від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), ід17 березня 2004 року №7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів), від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004 (Справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

Зокрема, Конституційний Суд України у рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції, у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

У рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється на межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати.

Пунктом 42 вказаного рішення встановлено, що у справах щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14.

В постанові судової палати в адміністративних справах Верховного суду України від 09 травня 2015 року зазначається, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,47 та 11 Конвенції» (пункт 1) Україна визнала обов'язковою юрисдикцією Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог які він виводить з цього принципу.

З огляду наведених вище міркувань ЄСПЛ, суд приходить до висновку щодо дискримінаційного позбавлення пенсії позивача, а саме позбавлення її права на соціальний захист, що включає, зокрема, і право на одержання пенсії, як матері інваліда дитинства та достатній життєвий рівень по відношенню до інших осіб, тому суд вважає, що наявні достатні підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії позивачу з 01 січня 2016 року.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11,17,18,71,160,161,162,183-2,186 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії - задоволити.

Визнати протиправними дії Рівненського об'єднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління пенсійного фонду України Рівненської області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 01 січня 2016 року у попередньому розмірі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у зв'язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови до Житомирського апеляцiйного адміністративного суду через Рiвненський мiський суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий :