Справа № 815/7143/15
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/7143/15

Категорія: 3.1.2 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

Крусяна А.В.,

при секретарі судового засідання - Макогон С.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів Юзбашян Х.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання незаконним наказу, зобов'язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И Л А :

22 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України та Головного управління ДМС України в Одеській області, в якому з урахуванням залишення частини позову без розгляду, просив визнати незаконними п.п.3.1-3.2 наказу ДМС України № 49 від 09.04.2015 року "Про скасування деяких рішень про видачі посвідок на постійне проживання"; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про залишення позивача на постійне місце проживання в Україні; зобов'язати ГУ ДМС України видати посвідку на постійне місце проживання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 проживає в Україні з 1988 року, має жінку та двох дітей, один із яких в 2008 році отримав паспорт громадянина України. В 2015 році по досягненню 45 річного віку згідно чинного законодавства поміняв посвідку на нову, яка в подальшому, на думку позивача, безпідставно визнана відповідачами недійсною.

Представник відповідача заперечував проти позову, посилаючись на законність дій при прийнятті оскаржуваного наказу стосовно ОСОБА_3. На підставі викладеного просив у позові відмовити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено. Скасовані п.п.3.1-3.2 наказу ДМС України № 49 від 09.04.2015 року "Про скасування деяких рішень про видачі посвідок на постійне проживання". Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України Одеський окружний адміністративний суд вийшов за межі позовних вимог та зобов'язав ГУ ДМС України в Одеській області поновити позивачу посвідку на постійне місце проживання НОМЕР_1 від 29.09.2008 року.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ДМС України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняту нову про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

Позивач прибув до України у 1988 році з метою працевлаштування та з 1988р. по 1993р. працював на одеській шкіряній фабриці, після чого залишився проживати та працювати в Україні.

30.09.2001р. громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнаму ОСОБА_3 звернувся до начальника ОПР та МР УМВС України в Одеській області з заявою про видачу йому посвідки, згідно Закону України "Про імміграцію"(а.с.67).

Згідно розписки ОСОБА_3 від 30.09.2001р. адресованої начальнику ОПР та МР УМВС України в Одеській області, заявник зобов'язався залишити територію України протягом трьох місяців, у разі відмови у наданні відповідної посвідки (а.с.76).

За результатами розгляду зазначеного звернення позивача, його було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 24.06.2004р., яка у подальшому була замінена посвідкою серії НОМЕР_3 від 2007 року.

29.09.2008 р. керівництвом ВГІРФО УМВС України в Одеській області затверджено висновок про залишення в Україні на постійне місце проживання гр. В'єтнаму ОСОБА_3 та видано заявнику безстрокову посвідку на постійне місце проживання НОМЕР_4 08.10.2008 р. ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області надала громадянину В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 документовану посвідку на постійне проживання НОМЕР_5, згідно якої він зареєстрований по теперішній час в АДРЕСА_1.

В січні 2015 року до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області громадянин В'єтнаму ОСОБА_3 звернувся із заявою щодо здійснення обміну бланку посвідки на постійне місце проживання в Україні по досягненню 45-річного віку, додавши до заяви всі необхідні документи.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області за результатами розгляду матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання громадянина Вєтнаму ОСОБА_3 складено та направлено до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України проект висновку про скасування йому дозволу на імміграцію в Україну.

Наказом Державної міграційної служби України № 49 від 09.04.2015р. "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" (п.п.3.1 - 3.2) на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.02.2015р. скасовано повністю рішення відділу ГП та ІС Одеського міського управління УМВС України в Одеській області від 24.06.2002 року про залишення на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 24.04.2004р., серії НОМЕР_7 від 2007р. та серії НОМЕР_1 від 29.09.2008 р. визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню; начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зобов'язано забезпечити вилучення зазначених у пп. 9.2 п.9 цього наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Листом від 15.05.2015 р. № 5/3-7221 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області повідомлено позивача про те, що відповідно до п.п 3.1-3.2 наказу ДМС України №49 від 09.04.2015 року "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання", видані на ім'я позивача посвідки на постійне проживання визнані недійсними. У зв'язку з зазначеним, від позивача вимагалось з'явитись до відділу імміграційної роботи ГУ ДМС України в Одеській області для здачі наявного в нього документу на право постійного проживання в Україні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведена правомірність прийняття наказу від 09.04.2015р. № 49 в частині скасування рішення про залишення позивача в Україні на постійне проживання та визнання недійсними посвідок, прийнятих на підставі цього рішення.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно ст.1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Відповідно до абз.4 п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 7 червня 2001 року №2491-III, який набрав чинності 07.08.2001р., вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом, тобто до 07.02.2002р., із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Саме зазначеною нормою керувався відповідач в 2002 році, надаючи дозвіл на постійне місце проживання позивачу.

Факт прибуття позивача у 1988 році до Української РСР відповідно до Міжурядової Угоди від 2 квітня 1981 року "Про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР" та його роботи на Одеській шкіряній фабриці з 1988р. по 1993р. не оспорюється відповідачем.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26 грудня 2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано , якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

ДМС України при винесенні наказу 09.04.2015р. про скасування посвідки на постійне місце проживання позивача в Україні, не послався на жодну з підстав для скасування дозволу на імміграцію, які визначені ст.12 Закону України "Про імміграцію".

В ході судового розгляду ГУ ДМС України в Одеській області зазначає, що ОСОБА_3 на момент подачі документів у 2002 році не мав підстав для отримання документів, легалізуючих його положення на території України, оскільки звернувся на 17 днів пізніше, ніж це визначалось п.4 Розділу ІV "Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію". Враховуючи, що фактичний момент подачі документів був здійснений позивачем 30 вересня 2001 року, що вірно встановлено судом першої інстанції, доводи відповідачів про несвоєчасну подачу позивачем документів для залишення на постійне проживання в Україні судова колегія вважає хибними.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що у 2002 року позивачу після проведення перевірки наданий дозвіл на постійне проживання в Україні на підставі п.4 Розділу ІV "Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", а в 2015 році на підставі цієї ж норми скасований зазначений дозвіл та визнані недійсними посвідки, що видані на його підставі.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що при прийнятті наказу про скасування рішення про залишення позивача на постійне проживання в Україні ДМС України не встановлені будь-які обставини, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію, в зв'язку з чим такий наказ не може вважатися прийнятим на підставі закону та вірно скасований судом першої інстанції в частині, що стосується позивача.

При цьому, судова колегія враховує, що під час проживання на території України (на протязі 27 років) у позивача народилось двоє дітей, які є громадянами України, позивач має постійне місце роботи, власне житло та не порушував чинне законодавство.

Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляції вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195,196,198,200,205,206,254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням апеляційної інстанції.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: А.В.Крусян