Справа № 821/274/16
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/20686/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

та секретаря Буденка В.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників Національної поліції України - Євчук Г.В., Калініченко Л.В.,

представника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України - Сідлецької Н.Ю.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Національної поліції України

на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20 травня 2016 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року

у справі № 821/274/16

за позовом ОСОБА_1

до Національної поліції України, Центральної атестаційної комісії Національної поліції України, Центральної апеляційної атестаційної комісії Національної поліції України, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України

про визнання протиправними та скасування рішень, наказу в частині звільнення, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Національної поліції України, Центральної атестаційної комісії Національної поліції України, Центральної апеляційної атестаційної комісії Національної поліції України, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центральної атестаційної комісії Національної поліції України від 03 лютого 2016 року в частині висновку відносно позивача про невідповідність займаній посаді та звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність;

- визнати протиправним та скасувати рішення Центральної апеляційної атестаційної комісії Національної поліції України від 17 лютого 2016 року в частині відхилення скарги позивача на рішення Центральної атестаційної комісії Національної поліції України від 03 лютого 2016 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України від 18 лютого 2016 року №110 о/с в частині звільнення позивача з 24 лютого 2016 року зі служби в Національній поліції на підставі підпункту 5 (через службову невідповідність) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- поновити позивача на службі в Національній поліції України на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління внутрішньої безпеки в Херсонській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України;

- стягнути з Національної поліції України на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу;

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення позивача на службі в Національній поліції України та стягнення з Національної поліції України на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах за один місяць.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 20 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ голови Національної поліції України від 18 лютого 2016 року №110о/с в частині звільнення позивача та поновлено його на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах управління внутрішньої безпеки в Херсонській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 24 лютого 2016 року. Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 лютого 2016 року по 20 травня 2016 року, а також допущено в цій частині до негайного виконання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі, Національна поліція України, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 15 серпня 2001 року по 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07 листопада 2015 року - в органах поліції на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах в Управлінні внутрішньої безпеки в Херсонській області з присвоєнням в порядку переатестування спеціального звання «майор поліції».

20 листопада 2015 року Національною поліцією України прийнято наказ №210 о/с про проведення атестування поліцейських апарату Національної поліції України, головних управлінь Національної поліції в Київській області та м. Києві.

03 лютого 2016 року Центральна атестаційна комісія №2 НП України за результатами співбесіди прийняла рішення, оформлене протоколом від 22 січня 2016 року ОП№15.000002480.0015182, про невідповідність позивача займаній посаді, і рекомендувала звільнити його зі служби в поліції через службову невідповідність.

Рішенням Центральної апеляційної атестаційної комісії Національної поліції України від 17 лютого 2016 року відхилено скаргу позивача на рішення Центральної атестаційної комісії Національної поліції України від 03 лютого 2016 року.

Наказом Національної поліції України від 18 лютого 2016 року №110 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції згідно пункту 5 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність).

Підставою для прийняття оспорюваного наказу слугував атестаційний лист позивача від 03 лютого 2016 року.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суди попередніх інстанцій виходили з необґрунтованості висновків Центральної атестаційної комісії та Центральної апеляційної атестаційної комісії, і відповідно, з безпідставності наказу Національної поліції України.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі особистої заяви позивача від 7 листопада 2015 року, наказом Національної поліції України від 7 листопада 2015 року №13 о/с позивача без проведення конкурсу призначено на посаду оперуповноваженого в особливо важливих справах в Управлінні внутрішньої безпеки в Херсонській області та присвоєно спеціальне звання «майор поліції», отже позивач прийнятий на службу до поліції на умовах, визначених пунктами 9 та 12 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» шляхом видання наказу про призначення за його згодою.

Відповідно до статті 58 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків. Строкове призначення здійснюється в разі заміщення посади поліцейського на період відсутності особи, за якою відповідно до закону зберігається посада поліцейського, та посад, призначенню на які передує укладення контракту.

Крім того, згідно пункту 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» видання наказу про призначення є самостійною і достатньою підставою для призначення колишніх працівників міліції на посади, створені в структурі Національної поліції України.

Тобто, зазначений пункт Закону України «Про Національну поліцію» не передбачає процедури переатестування колишніх працівників міліції на предмет відповідності посаді як під час прийняття, так і після такого прийняття під час подальшого проходження служби в поліції.

Тоді як відповідно до приписів частини першої статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» атестування поліцейських проводиться з метою оцінки їхніх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри.

Перелік підстав для атестування визначено у частині другій статті 57 Закону України «Про Національну поліцію». Кожна з зазначених підстав для проведення атестування повинна бути зв'язана з певними передумовами, зокрема, атестування яке призначається для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність повинне бути зумовлене існуванням реальних підстав до звільнення, як то неналежне виконання службових обов'язків, порушення установленого чинним законодавством порядку і правил несення служби тощо.

Судами попередніх інстанцій досліджено, що зі змісту указаного наказу вбачається, що він не містить посилань на підстави для атестування поліцейських, передбачені частиною другою статті 57 Закону України «Про Національну поліцію»,тоді як в ньому вказано лише про мету проведення атестування.

Водночас, судами встановлено, що атестування позивача проведено у порядку атестації усіх поліцейських Національної поліції з метою оцінки їх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри, що відповідає положенням частини першої статті 57 Закону №580-VIII.

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено протиправність оспорюваного рішення (висновку) Центральної атестаційної комісії №2 НП України від 03 лютого 2016 року, так як воно проведено всупереч Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 17 листопада 2015 року №1465.

Разом з тим, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, Центральною атестаційною комісією № 2 Національної поліції України, при прийнятті рішення про невідповідність позивача займаній посаді, наведене враховано не було. При цьому, мотивів неврахування зазначеного, а також того, чому результат тестування має перевагу над іншими критеріями, які мають враховуватись, в протоколі від 22 січня 2016 року не відображено.

Частиною першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судами встановлено відсутність жодних доводів на підтвердження обґрунтованості та правомірності оспорюваного позивачем рішення (висновку), як і не надано обґрунтованих доводів щодо неможливості прийняття відносно позивача іншого, ніж передбаченого підпунктом 4 пункту 15 Розділу ІV Інструкції №1465, висновку, зокрема, займаній посаді не відповідає та підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

Також колегія суддів вбачає, що результати тестування обов'язково враховуються атестаційною комісією, однак вони не мають вирішального значення та мають оцінюватись разом з іншими матеріалами, що були подані до атестування, і відповідно, таке рішення, незалежно від форми його оформлення (протокол, окремий акт), повинно бути мотивованим, детальним і повним, відображати усі суттєві обставини, що мали вплив на його прийняття.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій в мотивувальній частині рішень дійшовши висновку про протиправність рішення (висновку) Центральної атестаційної комісії №2 з атестації поліцейських Управління внутрішньої безпеки в Херсонській області про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність, в резолютивній частині рішень відмовили у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Тоді як, наказ Національної поліції України від 18 лютого 2016 року №110 о/с в частині звільнення позивача, визнаний протиправним та скасований судами, фактично є похідним від рішення (висновку) Центральною атестаційною комісією №2 від 03 лютого 2016 року.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій, в мотивувальній частині рішень встановили, що оспорюване рішення (висновок) від 03 лютого 2016 року прийнято саме Центральною атестаційною комісією №2 Національної поліції України, яка була створена наказом Національної поліції України від 22 грудня 2016 року № 195, на виконання частини третьої статті 57 Закону України «Про Національну поліцію», тоді як відповідачем по справі є Центральна атестаційна комісія, яка не вчиняла жодних дій стосовно позивача, а Центральна атестаційна комісія №2 не визнана стороною у справі всупереч статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, суди попередніх інстанцій зазначивши про зобов'язання Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 лютого 2016 року по 20 травня 2016 року, не вказали розмір виплати, а також розрахунок розміру такої виплати, як передбачено пунктом 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», вимогами статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, а також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, зокрема, викладеній у постановах від 21 січня 2012 року № 6-87цс11 та від 14 січня 2014 року № 21-395а13.

Колегія суддів зазначає, що вказаним обставинам суди попередніх інстанцій належної правової оцінки не надали.

Під час нового розгляду судам потрібно дослідити та встановити середню заробітну плату позивача, з урахуванням обчислення виплат отриманих ним за попередні два місяці роботи, а також з урахуванням інших виплат або/та компенсації за невикористану відпустку.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ухвалені у даній справі судові рішення названим вимогам процесуального закону не відповідають.

Відповідно до пункту 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Національної поліції України задовольнити частково.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20 травня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді М.М. Заїка

М.І. Мойсюк