Справа № 820/2197/16
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 р.Справа № 820/2197/16
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Яковенко М.М.

судді: Лях О.П., Старосуд М.І.

секретарі судового засідання: Антипенко В.А.

за участю представника 3-х осіб:

ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерхім", Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2016 року по справі № 820/2197/16 за позовом ОСОБА_3 до Дзержинського відділу державної виконавчої служби м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерхім", ОСОБА_1, Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" про скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив суд:

скасувати постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: ВП № 34483987, виданою Дзержинським ВДВС ХМУЮ від 28.10.2014 року, що стосується накладення арешту, в тому числі на предмет іпотеки;

зобов'язати Дзержинський ВДВС Харківського міського управління юстиції зняти арешт та скасувати заборони з ТОВ «ІНТЕРХІМ» (), записи про які містяться за номерами 7495515, 7495493 від 28.10.2014 року;

зобов'язати відповідача зняти арешт та скасувати заборону з предмету іпотеки, а саме: нежитлові приміщення підвалу № 22-51, 1-го поверху № 29, 31, 34, 35, 37-42 загальною площею 336,4 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - за номерами записів про обтяження: 7495515, 7495493 від 28.10.2014 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2016 року задоволено позов (т. 1 а.с.196-199).

Скасовано постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: ВП № 34483987, виданою Дзержинським ВДВС ХМУЮ від 28.10.2014 року, що стосується накладення арешту, в тому числі на предмет іпотеки.

Зобов'язано Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції зняти арешт та скасувати заборони з ТОВ «ІНТЕРХІМ» (), записи про які містяться за номерами 7495515, 7495493 від 28.10.2014 року.

Зобов'язано Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції зняти арешт та скасувати заборону з предмету іпотеки, а саме: нежитлові приміщення підвалу № 22-51, 1-го поверху № 29, 31, 34, 35, 37-42 загальною площею 336,4 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - за номерами записів про обтяження: 7495515, 7495493 від 28.10.2014 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерхім" не погодившись з рішенням суду першої інстанції звернулось з апеляційною скаргою, пославшись на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, яка прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив постанову суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким провадження по справі закрити (т.1 а.с. 216-218, 226-228, 243- 245). Апелянт вважає, що чинним законодавством не встановлена заборона накладання арешту на предмет іпотеки, а тому вимоги позивач є передчасними, та такими, що суперечать ч.3 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження. З урахуванням того, що позивач вимагає захисту свого права власності на майно, на яке також претендує ПАТ «Укрсоцбанк», то відповідно до ст..24 ЦПК України, ст..12 ГПК України, позивач може зазначений спір вирішити шляхом подання позову до боржника ТОВ «Інтерхім» та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту, тому цю справу не належить до розгляду в порядку адмінсудочинства.

Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернулось з апеляційною скаргою, пославшись на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, яка прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив постанову суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позов в повному обсязі (т. 1 а.с. 210-212). Апелянт наголошує на тому, що судом першої інстанції не було враховано те, що на час укладання договору іпотеки 16.09.2014 року ТОВ «Інтерхім» перебувало в стадії банкрутства та була встановлена процедура санації з 09.07.2013 року по 20.10.2015 рік, а тому ОСОБА_1, як директор підприємства не мав право на укладання таких договорів.

Крім того, апелянт вказує на не врахуванні судом положень ч.3 ч.4 ст.54 ЗУ «Про виконавче провадження». В даному випадку право застави у Позивача виникло після винесення судом рішення про стягнення з ТОВ «Інтерхім» коштів на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Також судом, безпідставно знято арешт не тільки з нежитлових приміщень, а з усього майна Товариства.

Представник ТОВ "Інтерхім" в судовому засіданні підтримав доводи своєї апеляційної скарги та наполягав, що розгляд цієї справи не повинен здійснюватися в порядку адмінсудочинства, тому позивач може зазначений спір вирішити шляхом подання позову до боржника ТОВ «Інтерхім» та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Первинні вимоги апеляційної скарги про залишення позову без розгляду, в зв'язку із пропуском строку звернення до суду. Не підтримуються. Основними вимогами є закриття провадження по справі з наведених підстав. В останнє судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Представник 3-ї особи ОСОБА_1- ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу ТОВ «Інтерхім», та погоджувався з доводами апелянта ПАТ «Укрсоцбанк» щодо безпідставності вимог. Надав копії нотаріально завірених розписок на часткове погашення позики на суму 14750 дол.США, із визначених договором 130000 дол.США.

Представник апелянта ПАТ «Укрсоцбанк» повторно в судове засідання не з'явився, хоча належним чином були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи. При чому, колегія суддів зазначає, що 19.10.2016 року був призначений розгляд справи. Відбулося по суті судове засідання по розгляду апеляційних скарг. По справі було оголошено перерву та відкладено розгляд справи на 26.10.2016 року.

20.10.2016 року до канцелярії суду першої інстанції надійшла, шляхом поштового відправлення, письмова заява від представника ПАТ «Укрсоцбанк», в якій з посиланням на ч.2 ст.193 КАС України, в зв'язку із погашенням заборгованості за кредитним договором ТОВ «Інтерхім» перед ПАТ «Укрсоцбанк», відкликав апеляційну скаргу.

З огляду на те, що заява про відкликання апеляційної скарги надійшла до суду після початку розгляду справи по суті судом апеляційної інстанції, що має вплив також і на порядок розгляду та вирішення такої заяви, відповідно до ч.2. ч.3 ст.193 КАС України, тому заява ПАТ «Укрсоцбанк» залишена без задоволення. В наслідок чого, апеляційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» є такою, що залишається на розгляді, про що було постановлено ухвалу.

Представник позивача в останнє судове засідання не з'явився. У попередніх судових засіданнях заперечував проти апеляційних скарг у повному обсязі. Надав письмові заперечення.

Представник сторони відповідача в жодне із судових засідань не з'являвся, хоча належним чином були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи. Неявка зазначеної сторони, явка якою обов'язковою не визнавалась, не є перешкодою для розгляду справи та вирішення спору за наявними у справі документами.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої та апеляційної інстанції, що 16 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1153, згідно якого Позивач передав, а ОСОБА_1 прийняв Грошові кошти у сумі 1794000,00 грн. що складає 130 000 доларів США 00 центів (а.с..

Згідно п. 2 Договору позики ОСОБА_1, зобов'язався повернути вказану суму до 16 вересня 2015 року.

Також, для забезпечення виконання зобов'язання позичальником за вищезазначеним договором позики, 16 вересня 2014 року між Позивачем та ТОВ «ІНТЕРХІМ», директором якого був ОСОБА_1, також було укладено договір іпотеки, згідно якого ТОВ «ІНТЕРХІМ» передав в іпотеку Позивачу наступне нерухоме майно: нежитлові приміщення підвалу № 22-51, 1-го поверху № 29, 31, 34, 35, 37-42 загальною площею 336,4 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вартість зазначеного іпотечного майна, була оцінена та відповідала розміру позики, в тому числі 130000 дол.США.

Зазначені обставини також підтверджуються, Інформаційною довідкою з Держреєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна (а.с.45-48 т.1).

Відповідно до цих даних, внесенні реєстраційні записи щодо обтяження нерухомого майна, внаслідок договору іпотеки.

У п. 12 договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, згідно якого у випадку невиконання Іпотекодавцем письмової вимоги Іпотекодержателя про усунення порушення зобов'язання за цим Договором та/або Договором позики у встановлений Іпотекодержателем строк, таку вимогу Іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки, що є предметом цього Договору.

В зв'язку з неналежним виконанням позивальником своїх зобов'язань, позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про визнання права власності на предмет іпотеки згідно п. 12 Договору та у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

06 квітня 2016 року Позивач отримав рішення про відмову у державній реєстрації права власності на предмет іпотеки № 29124958, де підставою для відмови зазначено наявність щодо предмету іпотеки інших арештів нерухомого майна - номер записів про обтяження: 7495515, 7495493 від 28.10.2014 року за постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: ВП 34483987, виданою Дзержинським ВДВС ХМУЮ від 28.10.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем Дзержинського ВДВС Харківського міську правління юстиції, 28.10.2014 року в рамках виконавчого провадження № 34483987 за наказом №27/170 виданого 05.09.2011 року Господарським судом м.Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерхім» на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 506001,08 грн., була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження. Відповідно до постанови держвиконавця, було накладено арешт на все майно у розмірі 506 001, 08 грн., що належить ТОВ «Інтерхім», та встановлена заборона на відчудження будь-якого майна, яке належить боржнику в межах суми боргу (а.с.124).

З огляду на те, що між Позивачем та TOB «Інтерхім» укладено договір іпотеки на нежитлові приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_1, Позивач просив зняти арешт та заборону відчуження зі всього майна TOB «Інтерхім». Крім того, позивач повідомив суд, що арешт та заборони відчуження накладено на виконання рішення суду про стягнення з TOB «Інтерхім» заборгованості на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

Колегія суддів вважає безпідставними доводи ПАТ «Укрсоцбанк» стосовно нікчемності іпотечного договору в силу ст.216 ЦКУ, адже укладався він TOB «Інтерхім», який на час укладання даного договору перебував у процедурі банкрутства, був визначений керуючий санацією боржника. Апелянт наголошував на тому, що підписувався іпотечний договір директором TOB «Інтерхім» ОСОБА_1, в той же час на час укладання іпотечного договору ОСОБА_1 не мав повноважень у зв'язку з перебуванням ТОВ «Інтерхім» у процедурі банкрутства. Такі доводи були підтримані іншими учасниками.

ПАТ «Укрсоцбанк» залучив до матеріалів справи: ухвалу господарського суду Харківської області від 20.09.2012р. у справі №5023/4190/12 про порушення справи про банкрутство TOB «Інтерхім»; ухвалу господарського суду Харківської області від 09.07.2013р. у справі №5023/4190/12 про введення процедури санації; ухвалу господарського суду Харківської області №5023/4190/12 від 20.10.2015р. про закриття провадження у справі про банкрутство TOB «Інтерхім».

В той же час, як встановлено під час судового засідання, відповідно до постанови Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2014 року по справі №5023/4190/12, за наслідками апеляційного перегляду, провадження у цій справі про банкрутство ТОВ «Інтерхім» було припинено. Постанова суду набула законної сили відразу.

Крім того, з наявного в матеріалах справи Витягу з ЄДР юр.осіб, фо-п та громадських формувань (а.с.39-44 т.1), вбачаються реєстраційні записи, відповідно до яких, відбулося внесення судового рішення про припинення провадження у справі про банкрутство юридичної особи; 13.08.2014 №3001176. Така інформація є загальнодоступною

З огляду на встановленні фактичні обставини, колегія суддів вважає спростованими доводи стосовно відсутності у директора ОСОБА_1 на час укладання договору іпотеки від 16.09.2014 року відповідних повноважень. На час укладання такого договору TOB «Інтерхім» в процедурі банкрутства не перебував.

Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта ПАТ «Укрсоцбанк» стосовно не врахування судом положень ч.3 ч.4 ст.54 ЗУ «Про виконавче провадження».

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Частиною 4 ст.54 Закону №606 визначено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Виходячи із правового змісту наведених положень, колегія суддів зазначає, що якщо положеннями частини 3 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», визначена процедурна можливість за певних умов в частині черговості задоволення вимог для сторони стягувача, яка не є заставодержателем, то для сторони стягувача-заставодержателя встановлена правова можливість для звернення до суду з відповідним позовом для зняття арешту. При чому колегія суддів зазначає, що звернення з позовом до суду з таким позовом, передбачає скасування постанови про такий арешт. Положення цієї норми не встановлює необхідності та не передбачає звернення з позовом до суду з вимогами про визнання права власності на цей об'єкт та зняття його із - під арешту, як то передбачено положеннями норм цивільно, господарського - процесуального законодавства, на яке посилається представник апелянта.

Як вбачається з матеріалів справи, що не є спірним, за наказом №27/170 виданого 05.09.2011 року Господарським судом м.Києва, було стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерхім» на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 506001, 08 грн. Дійсно, право іпотеки у Позивача від 16.09.2014 року виникло після винесення судом рішення про стягнення з ТОВ «Інтерхім» коштів на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

При чому, колегія суддів звертає увагу, що право власності на предмет іпотеки, ТОВ «Інтерхім» набув відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Виданого Реєстраційною службою Харківського міську правління юстиції від 01.09.2014 року за №262238754, яке й було зареєстроване у відповідному держреєстрі речових прав на нерухоме майно, номер витягу №26239155, запис про право власноті: 6849165, реєстраційний номер об'єкту: 01. Зазначені обставини підтверджується документально.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що в даному випадку принцип визначений ч.3 ст.54 Закону №606 не може бути застосований, з огляду на те, що розмір вимог стягувача ПАТ «Укрсоцбанк», який не є заставодержателем, є значно меншими від розміру вартості предмета іпотеки переданого ТОВ «Інтерхім» до ОСОБА_3. До того ж, як вбачається з матеріалів справи, вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» були забезпечені зовсім іншим рухомим майном, та їх забезпечення може бути здійснено за рахунок цього заставленого рухомого (транспортній засоби) майна. До того ж, відповідно до заяви представника ПАТ «Укрсоцбанк», заборгованість ТОВ «Інтерхім» перед банком погашена.

Крім того, надаючи оцінку зазначеним доводам колегія суддів зазначає, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

Тобто, якщо положення частини 3 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», врегульовано питання щодо можливого задоволення вимог стягувача, який не є заставодержателем, за рахунок заставленого майна боржника, то питання щодо предмета іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», має різну природу правового регулювання та пріоритет по відношенню до положень ч.3 ст.54 Закону №606.

Так, при реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно ч. 6, 7 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Статтями 38 та 39 Закону України "Про Іпотеку" передбачено порядок реалізації права Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, в тому числі і на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

У справі, яка переглядається, встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання проведено державним виконавцем за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача, який не є іпотекодержателем, та у порушення передбаченого частиною восьмою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» і частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

При вирішенні цього спору та застосуванні правових норм, колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду України викладені у постанові від 09.04.2014 року по справі № 6-13цс14. Підстав для відступу від такої правової позиції, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів зазначає, що стягнення на заставлене майно, яка є предметом іпотеки за іншими зобов'язаннями, не може бути звернуто без жодних обмежень, пов'язаних із пріоритетом іпотеки, та без дотримання спеціального порядку, встановленого законом для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи наявність неналежного виконання ОСОБА_1 своїх договірних зобов'язань, які виникли з правовідносин позики перед ОСОБА_3, який має правові підстави для задоволення своїх вимог на предмет іпотеки, але ж постанова органу державної виконавчої служби про арешт майна та оголошення заборони на його відчудження від 28.10.2014 року, є такою, що перешкоджає реалізації праву позивача, то з урахуванням приписів ч.4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», існують усі правові підстави для її скасування.

Доводи апелянта про те, що судом безпідставно знято арешт не тільки з нежитлових приміщень, а з усього майна ТОВ «Інтерхім», є безпідставними. При вирішенні спору, суд першої інстанції надавав оцінку саме правовідносинам, що складало предмет іпотеки, тобто відносно не всього нерухомого майна Товариства, а лише тому, яке перебувало під іпотекою.

Щодо доводів апелянта ТОВ «Інтерхім» стосовно того, що позивач вимагає захисту свого права власності на майно, то відповідно до ст..24 ЦПК України, ст..12 ГПК України, позивач може зазначений спір вирішити шляхом подання позову до боржника ТОВ «Інтерхім» та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту, тому цю справу не належить до розгляду в порядку адмінсудочинства, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на ст..383 ЦПК України щодо не підсудності розгляду справи в порядку адмінсудочинства.

Відповідно до ст..383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Положеннями ст..121-2 ГПК України, встановлена можливість подання до господарського суду скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Тобто, положеннями цих статей передбачена можливість для відповідної категорії осіб звернутися з позовом до того суду, який розглядав та видав виконавчий документ про оскарження рішення органу державно виконавчої служби.

В той же час, колегія суддів зазначає, що позивач ОСОБА_3 не є учасником виконавчого провадження яке виникло по відносинам між ТОВ «Інтерхім» та ПАТ Укрсоцбанк», відповідно до яких був виданий судовий наказ та вчинене виконавча дія, як то прийняття постанови про накладання арешту. З огляду на зазначене, ОСОБА_3 звертаючись з позовом до суду в порядку адмінсудочинства, діяв обґрунтовано.

Щодо інших посилань стосовно наявності спору, який виник з цивільно-господарських відносин, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст..2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

2. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст..17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

2. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема:

1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

3. Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи:

1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає, що в даному випадку, суд переглядає та надає оцінку спірній постанови Відповідача в порядку адмінсудочинства.

В даному випадку, позивач ще не набув права власності на предмет іпотеки, а лише претендує на таке, в той же час перешкодою для цього є саме оскаржувана постанова від 28.10.2014 року. Вирішення питання, як то набуття права власності на предмет іпотеки у спосіб визначений договором іпотеки, так і шляхом звернення з позовом до суду до боржника та особи, в інтересах якої накладний арешт на нерухоме майно, про визнання права власності на це майно і звільнення його з - під арешту, є зовсім різними правовими категоріями, як щодо правових підстав набуття права власності, так і до способу такого набуття, та мають різне правове навантаження та предмет правового регулювання таких відносин.

Оскаржувана Позивачем постанова органа ДВС про арешт майна та оголошення заборони на відчудження перебуває за межами правового регулювання визначених апелянтом положень ст..24 ЦПК України та ст..12 ГПК України.

Навпаки, положеннями ч.4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», чітко встановлена правова можливість для сторони стягувача-заставодержателя для звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Зняття арешту з іпотечного майна, передбачає скасування того рішення, яке стало причиною такого арешту, в даному випадку це є постанова Відповідача. При чому, як вже зазначалось вище, позивач не є учасником виконавчого провадження по відносинам між ТОВ «Інтерхім» та ПАТ «Укрсоцбанк», а тому єдиним способом судового захисту, є звернення до суду в порядку адміністративної судочинства. Іншого законодавством не встановлено.

Отже, на підставі викладеного колегія суддів вважає, що вимоги позивача ОСОБА_3 до Дзержинського відділу державної виконавчої служби м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (колишнє- Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, про скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст..200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Жодні доводи апелянтів не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 211-212, 254 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерхім", Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2016 року по адміністративній справі № 820/2197/16 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.

У повному обсязі складена 28.10.2016 року.

Головуючий суддя Яковенко М.М.
Судді Лях О.П. Старосуд М.І.