Справа № 161/509/16, 2а-161/77/16
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2016р. Справа № 876/5080/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Левицької Н.Г.,

судді Обрізка І.М.,

судді Нос С.П.,

за участю секретаря судового засідання Гелецького П.В.,

за участю представників:

апелянта (позивач у справі): ОСОБА_1

відповідач у справі: не з'явився

третьої особи у справі: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.06.2016р. у справі № 161/509/16, 2а-161/77/16

за позовом ОСОБА_2

до Луцької міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Волинській області

про визнанння бездіяльності протиправною ,-

ВСТАНОВИВ:

18.01.2016р. позивач: ОСОБА_2 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до відповідача: Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивач набув права власності на нерухоме майно, тому він звернувся із заявою до відповідача про передачу вищевказаної земельної ділянки йому безоплатно у власність. Проте, відповідач відмовив у передачі у власність вищевказаної земельної ділянки, оскільки дана земельна ділянка розташована на території Державного історико-культурного заповідника, а також з тих причин, що жодне зі звернень позивача з приводу приватизації спірної земельної ділянки на розгляд Луцької міської ради не виносились.

За результатами розгляду справи Луцький міськрайонний суд Волинської області у задоволенні позовних вимог відмовив, оскільки прийшов до висновку про те, що Луцька міська рада діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством та внутрішнім документом, який регламентує діяльність виконавчого комітету Луцької міської ради.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, апелянт ( позивач у справі): ОСОБА_2 оскаржив її в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Апелянт вказує, що судом не було досліджено, яку екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність має земельна ділянка на якій розташований будинок, частина якого належить йому на праві приватної власності, а також не враховано той факт, що будинок не являється об'єктом культурної спадщини, а відтак, на земельну ділянку не поширюється положення вимог ст.84 ЗК України. Апелянт вказує, що для визнання пам'ятки історико-культурною цінністю, необхідною умовою є внесення її до Державного реєстру нерухомих пам'яток. Апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити.

У судове засідання Львівського апеляційного адміністративного суду 24.10.2016р. прибув представник позивача ОСОБА_1, яким вимоги апеляційної скарги підтримано у повному обсязі, надано усні пояснення на підтримання цієї правової позиції.

Відповідач свого повноважного представника до апеляційного суду не направив, хоча був повідомлений належним чином про час, дату і місце проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги у їх сукупності, встановивши обставини та відповідні їм правовідносини, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегією суддів встановлено наступне:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 10.04.2007р. за ОСОБА_2 визнано право власності на 9/10 частин від 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

24.07.2009р. між ОСОБА_2 та Луцькою міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 374 кв.м., строком на 5 років.

22.09.2015р. та 04.11.2015р. ОСОБА_2 звертався до відповідача щодо приватизації частини присадибної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Проте, листами Луцької міської ради № К-1350/3.010 від 01.10.2015р. та № К-1350/4-020 від 27.11.2015р. позивача повідомлено про неможливість передачі безоплатно у власність вищевказаної земельної ділянки (а.с. 8,9).

Згідно із вимогами ст.12 Земельного кодексу України (ЗК України), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Нормами пункту 5 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Керуючись нормами п. "г" ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у містах не більше 0, 1000га.

Відповідно до приписів ст.118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Колегією суддів взято до уваги доводи апеляційної скарги з огляду на наступне:

Як вбачається з позовних вимог, позивач просить визнати бездіяльність відповідача протиправною щодо розгляду його звернення про безоплатну передачу в приватну власність земельної ділянки та зобов'язати відповідача розглянути таке звернення в установленому законом порядку та вирішити по суті згідно чинного законодавства. Відтак, перш за все, суду слід було з'ясувати чи було позивачем подано звернення про безоплатну передачу в приватну власність земельної ділянки та чи розглядалося відповідачем таке звернення в порядку, передбаченому законодавством.

Суд першої інстанції при вирішенні справи керувався нормами ч.3.ст.123 ЗК України, де зазначено, що підставою відмови у наданні дозволу може бути невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Виходячи з даних положень дійшов до висновку, що спірна земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення, тому підстав для передачі ОСОБА_2 у приватну власність даної земельної ділянки відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції і зазначає наступне:

Відповідно до приписів ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою, тощо.

Відповідно до норм п.п.34 п.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільських, селищних та міських рад вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Як передбачено ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ч.5 ст.111 ЗК України, відомості про обмеження у використанні земель зазначаються у проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, кадастрових планах земельних ділянок, іншій документації із землеустрою. Відомості про такі обмеження вносяться до Державного земельного кадастру.

Відповідно до листа від 04.06.2015р. № 31-3-0.7-5664/2-15, а також листа від 15.09.2015р. №31-3-7777.8-8243/2-15 Головного управління Держземагенства у Волинській області, чинним земельним законодавством не передбачена заборона передачі земель історико-культурного призначення у приватну власність, а також зазначено, що для оформлення права на земельну ділянку необхідно отримати рішення Луцької міської ради про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо передачі земельної ділянки у власність.

Колегія суддів зазначає, що листи від 27.11.2015р. № К-1350/4-020, та від 01.10.2015р. № К-1350/3-010 не є відмовою у задоволенні клопотання позивача, або рішенням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо приватизації земельної ділянки. Також зазначений лист не містить передбачених вимогами ч.7 ст.118 ЗК України підстав для відмови позивачу у наданні дозволу.

Відтак, відповідач: Луцька міська рада, в порушення вимог ст.118 ЗК України та ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", не виконав покладений на нього обов'язок, а саме, не розглянув клопотання позивача на пленарному засіданні міської ради та не прийняв відповідне рішення з цього питання.

Приписами ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись вимогами ст.9 КАС України, суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, не дотримано норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.202 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, у випадках неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись вимогами ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.06.2016р. у справі №161/509/16, 2а-161/77/16 за позовом ОСОБА_2 до Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Волинській області про визнанння бездіяльності протиправною, - задоволити.

2. Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.06.2016р. у справі №161/509/16, 2а-161/77/16, - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги позивача задоволити.

3. Визнати бездіяльність Луцької міської ради протиправною щодо розгляду звернення ОСОБА_2 про безоплатну передачу йому у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: вул..Караїмська,12/1 в м.Луцьку.

4. Зобов'язати Луцьку міську раду розглянути звернення ОСОБА_2 щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку у АДРЕСА_2.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга на судові рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька

Суддя І.М. Обрізко

Суддя С.П. Нос

Повний текст рішення виготовлено та підписано 27.10.2016р.