Справа № 539/1413/16-а
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 р.Справа № 539/1413/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: Чалого І.С. , П'янової Я.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітета Засульської сільської ради Лубенського району на постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.09.2016р. по справі № 539/1413/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітета Засульської сільської ради Лубенського району, третя особа - Засульська сільська рада Лубенського району

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення,

ВСТАНОВИЛА:

19.05.2016 року позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району, третя особа - Засульська сільська рада Лубенського району, в якому просив стягнути з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району на користь ОСОБА_1 91736 гривень 09 копійок середнього заробітку за час затримки виконання рішення Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2014 року по справі № 539/595/14-а за період з 26.06.2014 року по 31.05.2016 року.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.09.2016 року по справі №539/1413/16-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення задоволено.

Стягнуто з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району на користь ОСОБА_1 91736 гривень 09 копійок середнього заробітку за час затримки виконання рішення Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2014 року за період з 26.06.2014 року по 31.05.2016 року.

Стягнуто з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району за рахунок бюджетних асигнувань на користь держави 917 гривень 09 копійок судового збору.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.09.2016 року по справі № 539/1413/16-а і постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення в сумі 91736 грн. 09 коп.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що постанову винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.06.2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Засульської сільської ради Лубенського району, Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району, тимчасово виконуючого обов'язки голови Засульської сільської ради Лубенського району Киби О.М. про визнання дій незаконними, скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - частково задоволені позовні вимоги позивача.

Розпорядження т.в.о. Засульської сільської ради Лубенського району в частині звільнення ОСОБА_1 скасовано як незаконне та її поновлено на посаді заступника сільського голови з питань діяльності виконавчого органу Засульської сільської ради з 14.01.2014 року; стягнуто з Виконавчого комітету Засульської сільської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.01.2014 року по 24.06.2014 року в сумі 16456,00 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

26.06.2014 року листом № 02-26/934 т.в.о. сільського голови Киба О.М. було повідомлено позивача про неможливість виконання судового рішення в частині негайного поновлення її на роботі, оскільки посада заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів в штатному розписі апарату виконкому відсутня. Крім цього, т.в.о. сільського голови подала до суду заяву надання роз'яснення судового рішення. Також пообіцяла повідомити позивача про результати виконання судового рішення. Тим самим позивачу було дано зрозуміти, що остання позбавлена можливості зразу ж приступити до виконання своїх обов'язків.

Не дочекавшись будь-яких додаткових повідомлень 07.07.2014 року позивач прибула на своє робоче місце в Засульську сільську раду з метою продовжити свою трудову діяльність, однак фактично не була допущена до роботи, про що було складено відповідний акт.

Цього ж дня позивачем було направлено заяву на ім'я т.в.о. голови Засульської сільської ради, в якій вона прохала повідомити її про можливі дату та час прибуття на своє робоче місце для виконання своїх службових обов'язків.

У відповіді, що була надана 21.07.2014 року за № 02-26/1090 повідомлялося про скликання сесії ради 01.08.2014 року, на розгляд якої буде винесена пропозиція т.в.о. сільського голови про кількісний та персональний склад виконавчого комітету та затвердження кандидатури позивача на посаду заступника сільського голови з питань діяльності виконавчого органу.

Одночасно т.в.о. сільського голови звернулася до апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2014 року.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014 року вищезазначену апеляційну скаргу залишено без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін .

Враховуючи вищезазначене рішення суду апеляційної інстанції, наступного дня, 03.09.2014 року, позивачем знову було зроблено спробу приступити до роботи.

Так, 03.09.2014 року позивач прибула на своє робоче місце в Засульську сільську раду, однак не була фактично допущена до роботи, про що знову було складено відповідний акт.

Крім цього, актами державного виконавця Відділу ДВС Лубенського міськрайонного управління юстиції від 23.10.2014 року, 12.11.2014 року також зафіксовано факт невиконання рішення Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2014 року.

Враховуючи затримку виконання Виконавчим комітетом Засульської сільської ради Лубенського району рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.06.2014 року позивач для захисту своїх прав звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції погодився із розрахунком позивача про розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, а тому із відповідача на користь позивача слід стягнути 91736 гривень 09 копійок середнього заробітку за час затримки виконання рішення Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2014 року за період з 26.06.2014 року по 31.05.2016 року.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність захисту прав позивача та у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Принцип обов'язковості судових рішень також закріплений статтею 14 КАС України, якою передбачено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (ч. 2 ст. 257 КАС України).

Колегія суддів зазначає, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Також, відповідно до ст. 5 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

Згідно ч.2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі -Конвенція), є частиною національного законодавства.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами (ст. 46 Конвенції).

Складовою принципу верховенства права є вимога юридичної визначеності, відповідно до якої остаточне рішення суду не може піддаватись сумніву, а також належне виконання судових рішень проти органів державної влади: "Принцип верховенства права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, який є невід'ємним аспектом всіх статей Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зобов'язує державу та будь-який державний орган виконувати судові розпорядження чи рішення, ухвалені проти держави (органу)" (параграф 87 рішення Європейського Суду з прав людини: "Гасан і Чеус проти Болгарії" від 26.10.2000 року).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі "Комнацький проти України" визначився, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод").

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Таким чином, рішення суду, яке відповідно до закону підлягає негайному виконанню, є обов'язковим для виконання, зокрема посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

З огляду на вищевикладене, постанова Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2014 року про поновлення позивача в посаді заступника сільського голови з питань діяльності виконавчого органу Засульської сільської ради підлягала негайному виконанню незалежно від наявності або відсутності виконавчого провадження.

Згідно п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що законодавством передбачено обов'язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов'язок полягає у тому, що роботодавець повинен видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 Кодексу законів про працю України).

Враховуючи все вищезазначене, практику Європейського суду з прав людини та ст.236 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що із відповідача на користь позивача слід стягнути 91736 гривень 09 копійок середнього заробітку за час затримки виконання рішення Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2014 року за період з 26.06.2014 року по 31.05.2016 року.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.09.2016 року по справі №539/1413/16-а відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта - відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітета Засульської сільської ради Лубенського району залишити без задоволення.

Постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.09.2016р. по справі № 539/1413/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Зеленський В.В.
Судді Чалий І.С. Пянова Я.В.
Повний текст ухвали виготовлений 24.10.2016 р.