Справа № 802/1554/16-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 жовтня 2016 р. Справа № 802/1554/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Волощук А.М.,

представників позивача Козак Н.П., Драгомарецької І.М.,

представника відповідача Коробчинського В.Є.,

представників третьої особи ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації

до управління Держпраці у Вінницькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6

про визнання протиправним та скасування припису,

ВСТАНОВИВ:

03.10.2016 року управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації (далі - УПСЗН Вінницької РДА) звернулось до суду з адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати припис управління Держпраці у Вінницькій області № 02-01-51/742/437 від 22.09.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період з 09 по 22 вересня 2016 року відповідачем на підставі звернення ОСОБА_6 була проведена позапланова перевірка додержання УПСЗН Вінницької РДА законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування. За результатами перевірки складено акт № 02-0151/742 та начальнику управління Ходацькій Н.П. внесено припис № 02-01-51/742/437 від 22.09.2016 року, яким зобов'язано усунути порушення ст. 32 Закону України "Про внесення змін до деяких актів України щодо обов'язкового державного страхування та легалізації фонду оплату праці" щодо виплати ОСОБА_6 матеріального забезпечення по листках непрацездатності, а також усунути порушення ст. 116 КЗпП України щодо виплати ОСОБА_6 всіх належних їй при звільненні коштів. З вказаним приписом УПСЗН Вінницької РДА не погоджується, вважає його безпідставним і таким, що винесений з грубим порушенням норм законодавства про працю. При цьому позивач зазначає, що проводячи повний розрахунок при звільненні ОСОБА_6 з роботи було враховано те, що вона має заборгованість перед управлінням зі сплати податків та зборів в сумі 13 352,42 грн. Відтак ця заборгованість була утримана за рахунок сум нарахованого їй оподатковуваного доходу в липні 2016 року, що відповідає положенням ст. 127 КЗпП України та ст. 169 ПК України. Також позивач зауважує, що статті 32 Закону України "Про внесення змін до деяких актів України щодо обов'язкового державного страхування та легалізації фонду оплату праці", порушення якої відповідач зобов'язує усунути, взагалі не існує.

В судовому засіданні представники позивача повністю підтримали заявлені позовні вимоги та надали пояснення, аналогічні до викладеного у позовній заяві. Додатково пояснили, що заборгованість ОСОБА_6 перед УПСЗН Вінницької РДА виникла внаслідок виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі судового рішення без утримання податків і зборів. При цьому ОСОБА_6 було повідомлено про необхідність повернення зайво одержаних коштів на загальну суму 13 352,42 грн., чого вона не зробила. Тому, при її звільненні з роботи та проведенні остаточного розрахунку при звільненні, управлінням було враховано вищевказану заборгованість. Отже, підстав для виплати ОСОБА_6 коштів за перших п'ять днів тимчасової непрацездатності немає і припис про усунення порушень вимог ст. 116 КЗпП України є незаконним.

Представник відповідача адміністративний позов заперечив та вважає, що при проведенні позапланової перевірки УПСЗН Вінницької РДА і винесенні оскаржуваного припису управління Держпраці у Вінницькій області діяло правомірно та з дотриманням вимог чинного законодавства. Пояснив, що проведеною за скаргою ОСОБА_6 перевіркою було встановлено факт невиплати їй у день звільнення коштів по листках непрацездатності серії АГУ № 731415 та № 784928, чим порушено вимоги ст. 32 Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та ст. 116 КЗпП України. Також зазначає, що в оскаржуваному приписі допущено описку у назві нормативно-правового акту, порушення якого слід усунути, що однак не впливає на сутність виявленого порушення та необхідність його усунення.

Ухвалою суду від 05.10.2016 року на підставі ч. 2 ст. 53 КАС України до участі у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору залучено ОСОБА_6

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та пояснив, що згідно з розпорядженням заступника голови Вінницької районної державної адміністрації Бегуса О.М. від 11.07.2016 року № 67-рк ОСОБА_6 було звільнено з посади заступника начальника УПСЗН Вінницької РДА за угодою сторін та зобов'язано провести з нею розрахунок відповідно до чинного законодавства. При цьому в наказі не зазначено про необхідність здійснення будь-яких відрахувань з її заробітку. Однак, ігноруючи дане розпорядження, начальник УПСЗН Вінницької РДА Ходацька Н.П. видає неправомірний наказ № 87 від 11.07.2016 року, яким наказує здійснити утримання із заробітної плати ОСОБА_6, хоча такі повноваження є виключною компетенцією власника або уповноваженого ним органу, тобто заступника начальника Вінницької РДА Бегуса О.М. Більше того, як на підставу для видання вказаного наказу Ходацька Н.П. посилається на ст. 127 КЗпП України, хоча жодної з наведених у цій статті підстав для здійснення відрахування із зарплати ОСОБА_6 немає. Також на думку представника третьої особи відсутні підстави для здійснення позивачем будь-яких стягнень з доходів ОСОБА_6 в порядку, визначеному у п. 169.4.4 ст. 169 ПК України. При цьому просить врахувати, що постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 року у справі № 802/130/15-а з УПСЗН Вінницької РДА на користь ОСОБА_6 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 71 157,81 грн. Вказане судове рішення управління виконало добровільно лише частково, а саме в частині, допущеній до негайного виконання, тоді як в решті рішення суду в примусовому порядку було виконане через органи держказначейства. Водночас при виконанні судового рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме роботодавець, а не працівник повинен був нарахувати та перерахувати до бюджету податки та інші обов'язки платежі. Відтак, своїми діями щодо нарахування ОСОБА_6 заборгованості перед управлінням та, в подальшому, погашенням цієї заборгованості за рахунок доходів ОСОБА_6 в наступному місяці позивач намагається у незаконний спосіб виправдати свою неправомірну поведінку та прикрити свої власні інтереси, як роботодавця, на шкоду інтересам працівника. З огляду на викладене представник третьої особи вважає, що зафіксовані в акті перевірки порушення мали місце, а тому підстави для скасування оскаржуваного припису відсутні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та третьої особи, оцінивши інші докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Встановлено, що 04.08.2016 року ОСОБА_6 звернулась до управління Держпраці у Вінницькій області зі скаргою щодо протиправності дій УПСЗН Вінницької РДА під час проведення з нею повного розрахунку при звільненні.

На підставі направлення на проведення перевірки № 3173 від 16.09.2016 року головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю управління Держпраці у Вінницькій області Хащевим А.І. в період з 09 по 22 вересня 2016 року проведено позапланову перевірку додержання позивачем законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

За результатами перевірки складено акт № 02-0151/742 від 22.09.2016 року, яким встановлено порушення:

- п. 2 ст. 32 Закону України "Про внесення змін до деяких актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплату праці" внаслідок несплати управлінням перших п'яти днів матеріального забезпечення по листках непрацездатності ОСОБА_6 (серія АГУ № 731415 та АГУ № 784928);

- ч. 1 ст. 116 КЗпП України внаслідок невиплати у день звільнення працівника ОСОБА_6 належних їй коштів від управління (по листках непрацездатності серія АГУ № 731415 та АГУ № 784928).

Крім того, начальнику УПСЗН Вінницької РДА Ходацькій Н.П. відповідачем внесено припис № 02-01-51/742/437 від 22.09.2016 року, яким зобов'язано усунути порушення ст. 32 Закону України "Про внесення змін до деяких актів України щодо обов'язкового державного страхування та легалізації фонду оплату праці" щодо виплати ОСОБА_6 матеріального забезпечення по листках непрацездатності, а також порушення ст. 116 КЗпП України щодо виплати ОСОБА_6 всіх належних їй коштів від управління.

Не погоджуючись з вказаним приписом, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про його скасування.

Відтак, надаючи оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд керується наступними мотивами.

Згідно з ч. 1 ст. 38 Закону України "Про охорону праці" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, здійснює державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України "Про охорону праці" посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, мають право: безперешкодно відвідувати підконтрольні підприємства (об'єкти), виробництва фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, та здійснювати в присутності роботодавця або його представника перевірку додержання законодавства з питань, віднесених до їх компетенції; видавати в установленому порядку роботодавцям, керівникам та іншим посадовим особам юридичних та фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевим державним адміністраціям та органам місцевого самоврядування обов'язкові для виконання приписи (розпорядження) про усунення порушень і недоліків в галузі охорони праці, охорони надр, безпечної експлуатації об'єктів підвищеної небезпеки тощо.

За змістом пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015 року (далі - Положення), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування (підпункт 9 пункту 4 Положення).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі звернення ОСОБА_6 управлінням Держпраці у Вінницькій області проведено позапланову перевірку додержання УПСЗН Вінницької РДА законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування. За результатами перевірки видано припис № 02-01-51/742/437 від 22.09.2016 року про усунення порушень і недоліків в галузі оплати праці.

Позивач не оспорює порядок призначення та законність проведення вищезазначеного позапланового заходу, однак не погоджується з виявленими відповідачем порушеннями.

Оцінюючи доводи сторін про їх наявність або відсутність, суд зауважує, що Законом України "Про внесення змін до деяких актів України щодо обов'язкового державного страхування та легалізації фонду оплати праці" затверджено в новій редакції Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Пунктом 1 частини 2 статті 32 цього Закону передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.

Крім того, в силу вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як стверджує відповідач, УПСЗН Вінницької РДА безпідставно не оплачено ОСОБА_6 перші п'ять днів матеріального забезпечення по листках непрацездатності серії АГУ № 731415 та № 784928, внаслідок чого не проведено повного розрахунку при звільненні вказаного працівника.

Водночас позивач зазначає, що матеріальне забезпечення по цих листках непрацездатності ОСОБА_6 було нараховане. Однак, враховуючи її заборгованість перед управлінням зі сплати податків та зборів у розмірі 13 352,42 грн., яка існувала станом на 01.07.2016 року, за рахунок нарахованого їй оподатковуваного доходу в липні 2016 року здійснено утримання відповідних сум, в тому числі і по тимчасовій непрацездатності.

При цьому позивач пояснює, що заборгованість ОСОБА_6 перед УПСЗН Вінницької РДА зі сплати податків та зборів виникла у зв'язку з переплатою заробітної плати, виплаченої їй надміру під час виконання рішення апеляційного суду в адміністративній справі № 802/130/15-а.

Перевіряючи вказані доводи сторін судом встановлено, що постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 року у справі № 802/130/15-а визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації "Про звільнення ОСОБА_6." № 87-рн від 31.10.2014 року, поновлено ОСОБА_6 на посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації з дня незаконного звільнення - з 31.10.2014 року, стягнуто з управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на посаді в розмірі 71 157,81 грн., стягнуто з Вінницької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 5000 грн. Крім того, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді і стягнення середнього заробітку з управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації за один місяць в розмірі 3773,52 грн. допущено до негайного виконання.

Розпорядженням Вінницької районної державної адміністрації від 02.06.2016 року № 52-рк ОСОБА_6 поновлено на роботі на посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації.

06.06.2016 року ОСОБА_6 виплачено середній заробіток за один місяць в сумі 3773,52 грн. з урахуванням обов'язкових до сплати податків і зборів.

08.06.2016 року управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькому районі Вінницької області на адресу УПСЗН Вінницької РДА направлено повідомлення № 02-44/612 від 08.06.2016 року про надходження виконавчого листа Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.06.2016 року по справі № 802/130/15-а про стягнення з управління на користь ОСОБА_6 заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 71 157,81 грн. Крім того, цим листом позивачу надано строк для добровільного виконання судового рішення та зазначено, що у випадку невиконання рішення суду буде здійснено безспірне списання середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі вищевказаного виконавчого листа.

Оскільки у строк, наданий для добровільного виконання судового рішення, позивачем не виплачено ОСОБА_6 заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 71 157,81 грн., 15.06.2016 року управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькому районі Вінницької області безспірно списано з рахунку УПСЗН Вінницької РДА на рахунок ОСОБА_6 67 384,29 грн. (за вирахуванням середнього заробітку за один місяць, вже стягнутого 06.06.2016 року у розмірі 3773,52 грн.).

При цьому вказану виплату проведено на користь ОСОБА_6 в повному обсязі, без вирахування податків та зборів, що підлягали перерахуванню до бюджету при виплаті заробітної плати працівникові.

Як пояснили у судовому засіданні представники позивача, в подальшому, за результатами звітного періоду, УПСЗН Вінницької РДА вимушено здійснило сплату замість ОСОБА_6 таких податків і зборів в розмірі 13 352,42 грн. за рахунок власних коштів, відобразивши цю суму як дебіторську заборгованість ОСОБА_6 перед управлінням.

Разом з тим, суд не може погодитися з правомірністю таких дій позивача і зауважує, що управління Державної казначейської служби України у Вінницькому районі Вінницької області здійснювало примусове виконання судового рішення відповідно до виконавчого листа № 802/130/15-а, виданого Вінницьким апеляційним адміністративним судом 06.06.2016 року, яким передбачалось стягнення на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме у розмірі 71 157,81 грн.

Водночас відрахування податку на доходи фізичних осіб та інших загальнообов'язкових платежів із сум, що належать до виплати працівникові у разі виконання судового рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обов'язком роботодавця.

Відтак, беручи до уваги встановлені обставини справи, з яких слідує, що виплата ОСОБА_6 заробітної плати за час вимушеного прогулу в повному обсязі мала місце внаслідок невиконання судового рішення самим роботодавцем, тобто УПСЗН Вінницької РДА, суд доходить висновку, що подальше нарахування ОСОБА_6 дебіторської заборгованості перед управлінням на суму 13 352,42 грн. є безпідставним.

Крім того, надаючи оцінку питанню щодо правомірності погашення позивачем такої заборгованості під час здійснення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_6 за рахунок її доходу, отриманого у липні 2016 року, в тому числі за рахунок перших п'яти днів матеріального забезпечення по листках непрацездатності серії АГУ № 731415 та № 784928, суд виходить з таких мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням заступника голови Вінницької районної державної адміністрації Бегуса О.М. № 67-рк від 11.07.2016 року ОСОБА_6 звільнено з посади заступника начальника УПСЗН Вінницької РДА з 11.07.2016 року за угодою сторін. Також УПСЗН Вінницької РДА в особі начальника Ходацької Н.П. зобов'язано провести розрахунок з ОСОБА_6 відповідно до чинного законодавства та виплатити компенсацію за невикористані дні основної та додаткової оплачуваних відпусток пропорційно відпрацьованому часу роботи.

Керуючись положеннями пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, пп. 169.4.2, 169.4.4 п. 169.4 ст. 169, п. 171.1 ст. 171 ПК України, ст. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", ст. 127 КЗпП України, начальником УПСЗН Вінницької РДА Ходацькою Н.П. видано наказ № 87 від 11.07.2016 року, пунктом 2 якого передбачено здійснити утримання з нарахованих доходів податків і зборів, що підлягають перерахуванню до бюджетів відповідно до чинного законодавства, та під час проведення остаточних розрахунків при звільненні ОСОБА_6 врахувати та стягнути недоплату утриманого податку за червень 2016 року за рахунок суми нарахованого податкового доходу у липні 2016 року для покриття її заборгованості перед управлінням.

Листом за № 2790 від 11.07.2016 року позивач повідомив ОСОБА_6, що при її звільненні з роботи проведені наступні нарахування:

- нараховано заробітну плату за відпрацьований день 11.07.2016 року в сумі 292,93 грн.;

- нараховано компенсацію за невикористану відпустку згідно з розпорядженням заступника голови райдержадміністрації від 11.07.2016 року № 67-рк в сумі 9902,70 грн.;

- нараховано допомогу по тимчасовій непрацездатності за рахунок фонду заробітної плати управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації по листках непрацездатності серії АГУ № 784928 в розмірі 618,60 грн.;

- донараховано допомогу по тимчасовій непрацездатності за рахунок фонду заробітної плати управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації по листку непрацездатності серії АГУ № 731415 в розмірі 380,45 грн.

Також вищевказаним листом ОСОБА_6 повідомлено, що після утримання податків і зборів та врахування її дебіторської заборгованості по заробітній платі у розмірі 13 352,42 грн., залишок дебіторської заборгованості становить 4690,98 грн.

Враховуючи наведене позивач зазначає, що проведеним при звільненні розрахунком будь-яких виплат для ОСОБА_6 не передбачено. Більше того, за ОСОБА_6 рахується заборгованість в сумі 4690,98 грн., яка підлягає поверненню на користь управління. Отже, порушення вимог ст. 116 КЗпП України немає, а тому оскаржуваний припис управління Держпраці у Вінницькій області є незаконним.

Разом з тим, відповідно до ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (статті 136).

Таким чином, перелік випадків, у яких роботодавцем може бути проведено відрахування із заробітної плати працівника є вичерпним і не передбачає здійснення відрахувань для погашення заборгованості працівника зі сплати податків та зборів.

При цьому суд зауважує, що наказ начальника УПСЗН Вінницької РДА Ходацькою Н.П. № 87 від 11.07.2016 року, на підставі якого було проведено відрахування із заробітної плати ОСОБА_6, взагалі не містить посилання на конкретний випадок, з яким пов'язується таке відрахування.

В судовому засіданні представники позивача пояснили, що відрахування із заробітної плати ОСОБА_6 були проведені відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 127 КЗпАП України, для погашення її заборгованості перед управлінням, що передбачено цією нормами.

Однак суд такі доводи вважає помилковими, оскільки погашення заборгованості в розумінні положень п. 1 ч. 2 ст. 127 КЗпАП України можливе лише винятково у випадках повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування.

Водночас жоден з перерахованих випадків не стосується погашення заборгованості працівника перед роботодавцем зі сплати податків і зборів, що безпідставно не враховано позивачем при прийнятті наказу про здійснення відрахувань із зарплати ОСОБА_6

Таким чином, проведення позивачем відрахувань із заробітку ОСОБА_6 у вищенаведений спосіб не відповідає вимогам трудового законодавства.

Представник третьої особи неправомірність наказу начальника УПСЗН Вінницької РДА № 87 від 11.07.2016 року обґрунтовує також тим, що прийняття відповідного рішення є виключною компетенцією власника або уповноваженого ним органу, яким стосовно ОСОБА_6 на той час вважався заступник начальника Вінницької РДА Бегус О.М.

Проте надані суду докази (Положення про управління, бухгалтерські документи, довідки тощо) вказують на те, що у фінансових питаннях УПСЗН Вінницької РДА є самостійним органом, а отже факту перевищення начальником управління повноважень при прийнятті зазначеного наказу в ході розгляду справи не встановлено.

Крім того, оцінюючи посилання позивача на необхідність здійснення відрахувань із заробітної плати ОСОБА_6 на виконання управлінням своїх обов'язків як податкового агенту, суд керується такими мотивами.

Відповідно до пп. 169.4.2 п. 169.4 ст. 169 ПК України роботодавець платника податку зобов'язаний здійснити, у тому числі за місцем застосування податкової соціальної пільги, з урахуванням положень абзацу другого пункту 167.1 статті 167 цього Кодексу, перерахунок суми доходів, нарахованих такому платнику податку у вигляді заробітної плати, а також суми наданої податкової соціальної пільги:

а) за наслідками кожного звітного податкового року під час нарахування заробітної плати за останній місяць звітного року;

б) під час проведення розрахунку за останній місяць застосування податкової соціальної пільги у разі зміни місця її застосування за самостійним рішенням платника податку або у випадках, визначених підпунктом 169.2.3 пункту 169.2 цієї статті;

в) під час проведення остаточного розрахунку з платником податку, який припиняє трудові відносини з таким роботодавцем.

Згідно з пп. 169.4.4 п. 169.4 ст. 169 ПК України якщо внаслідок здійсненого перерахунку виникає недоплата утриманого податку, то сума такої недоплати стягується роботодавцем за рахунок суми будь-якого оподатковуваного доходу (після його оподаткування) за відповідний місяць, а в разі недостатності суми такого доходу - за рахунок оподатковуваних доходів наступних місяців, до повного погашення суми такої недоплати. Якщо внаслідок проведення остаточного розрахунку з платником податку, який припиняє трудові відносини з роботодавцем, виникає сума недоплати, що перевищує суму оподатковуваного доходу платника податку за останній звітний період, то непогашена частина такої недоплати включається до складу податкового зобов'язання платника податку за наслідками звітного податкового року та сплачується самим платником.

Змістовний правовий аналіз вищевказаних положень податкового закону дає підстави для висновку про те, що стягнення роботодавцем сум за рахунок оподатковуваного доходу працівника при проведенні з ним остаточного розрахунку у зв'язку з припиненням трудових відносин можливе лише для покриття сум недоплати податку на доходи фізичних осіб, який має бути утриманий з цього працівника, і тільки за рахунок доходу працівника за відповідний місяць (після його оподаткування).

При цьому суд акцентує увагу на тому, що проаналізовані положення податкового закону покликані врегулювати саме податкові правовідносини, які виникають між роботодавцем, як податковим агентом, та працівником, як платником податків, а не трудові відносини як такі. Іншими словами, на думку суду, застосування роботодавцем цих положень можливе винятково з метою недопущення виникнення заборгованості перед бюджетом зі сплати податку на доходи фізичних осіб, але аж ніяк не з метою погашення чи зменшення заборгованості працівника перед роботодавцем, як помилково вважає позивач.

Водночас судом встановлено, що при виплаті ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 71 157,81 грн. на підставі судового рішення належний з такого доходу податок управлінням було сплачено в повному обсязі за наслідками відповідного звітного періоду.

Таким чином, станом на дату проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_6 з роботи, тобто станом на 11.07.2016 року, будь-якої заборгованості управління зі сплати податку на доходи фізичних осіб, як податкового агента по відношенню до платника податків ОСОБА_6 не існувало, оскільки обов'язкові до сплати суми відрахувань до бюджету були відшкодовані за рахунок коштів УПСЗН Вінницької РДА, що визнається позивачем.

Відтак суд вважає неправомірним спрямування сум, належних ОСОБА_6 до виплати у зв'язку з проведенням остаточного розрахунку при звільненні, в рахунок погашення її дебіторської заборгованості перед управлінням на суму 13 352,42 грн.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що проведення з ОСОБА_6 повного розрахунку при звільненні з відрахуванням сум її оподатковуваного доходу на користь УПСЗН Вінницької РДА згідно з наказом Ходацької Н.П. № 87 від 11.07.2016 року суперечить вимогам чинного законодавства та порушує законні права та інтереси звільненого працівника.

Відповідно протиправною є пов'язана із цим несплата позивачем перших 5-ти днів матеріального забезпечення по листках тимчасової непрацездатності ОСОБА_6 серії АГУ № 731415 та № 784928.

Отже, припис управління Держпраці у Вінницькій області № 02-01-51/742/437 від 22.09.2016 року про необхідність оплати Олійник Н.К. вказаних днів непрацездатності та проведення з нею повного розрахунку при звільненні визнається судом законними.

Водночас допущена у приписі помилка в назві нормативно-правового акту, порушення якого слід усунути, на переконання суду, не може бути самостійною підставою для його скасування, оскільки сукупність інших доказів у справі свідчить про те, що зміст виявленого відповідачем порушення є зрозумілим для позивача, однак заперечується ним по суті.

Відповідно до ст.ст. 11, 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

З урахуванням положень ст. 94 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір позивачу не присуджується. Водночас інших документально підтверджених судових витрат у справі судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 160, 162, 163, 167, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Сало Павло Ігорович