Справа № 813/2845/16
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2016 року №813/2845/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Олійника Ю.М.,

представника позивача - прокурора Поліщука Р.А.,

представника відповідача Кулика А.Я.,

представників третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури №1 до Львівської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Промінь Голоско», ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування ухвали №771 від 01.07.2016 року, -

В С Т А Н О В И В :

22 серпня 2016 року керівник Львівської місцевої прокуратури №1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Промінь Голоско», в якій просив визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради №771 від 01.07.2016 року «Про погодження громадянам-членам обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Промінь Голоско» місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в урочищі Голоско».

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що із вивченням прокуратурою ухвал Львівської міської ради було виявлено, що 01.07.2016 року міською радою прийнято ухвалу №771, якою членам обслуговуючого кооперативу надано дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною загальною площею 2,5711 га в урочищі Голоско для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків за рахунок земель, що не надані у власність або користування.

При цьому, позивач стверджує, що таке рішення суперечить вимогам чинного законодавства України.

Так, позивач звертає увагу на те, що обслуговуючий кооператив «Садове товариство «Промінь Голоско» є кооперативом, головним завданням якого є організація ефективного використання його членами виділених земельних ділянок для вирощування фруктів, ягід, овочів, іншої сільськогосподарської продукції, вирощування квітів та інших декоративних культур, трав'яних газонів, створення умов для оздоровлення, відпочинку його членів. Об'єднання громадян у складі такого садового кооперативу має на меті більш ефективне ведення садівництва, обробки землі та організації активного відпочинку.

Однак, у разі надання земельних ділянок з метою будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків, вони входитимуть до категорії земель, призначених для розміщення житлової забудови, а не до категорії земель сільськогосподарського призначення й використання відповідних ділянок із метою ведення садівництва буде неможливим.

Таким чином, використання земельних ділянок не з метою ведення садівництва, а з іншою метою (у даному випадку для забудови), суперечитиме меті створення обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Промінь Голоско» та порядку його діяльності, які не пов'язані зі здійсненням житлового будівництва, а стосуються лише садівництва.

При цьому, позивач посилається на правовий висновок Верховного Суду України, який викладений у постанові від 17.06.2014 року в справі №21-195 а14, а саме, Суд зазначив, що сільські, селищні та міські ради мають право розпоряджатися землями комунальної власності територіальних громад виключно в межах населеного пункту. При цьому, даючи дозвіл на розробку відведення земельної ділянки у власність житлово-будівельному кооперативу, відповідна рада має враховувати його мету відповідно до вимог ЖК та Примірного статуту.

У зв'язку з чим, на переконання позивача, зважаючи на те, що до Львівської міської ради зверталися члени обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Промінь Голоско», метою діяльності якого є ведення садівництва, відповідач повинен був обов'язково урахувати мету створення такого товариства, яка не передбачає ведення житлового будівництва. Не врахувавши ж таких обставин і надавши членам садового товариства землі з метою, яка суперечить меті створення та діяльності обслуговуючого кооперативу, до складу якого входять такі громадяни, відповідач діяв протиправно.

Окрім того, позивач зауважує, що обслуговуючий кооператив «Садове товариство «Промінь Голоско» зареєстрований не у м.Львові, а у м.Винниках, де є його юридична адреса. Відтак, це також є обставиною, яка унеможливлює надання йому земель у місті Львові.

У зв'язку з чим, позивач вважає свої вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Ухвалами судді від 23.08.2016 року було відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На заперечення проти позовних вимог відповідачем було надано письмові заперечення.

У таких запереченнях відповідач зазначає, що ухвалу Львівської міської ради №771 від 01.07.2016 року було прийнято на звернення ряду фізичних осіб щодо надання земельних ділянок у порядку безоплатної приватизації за ст.118 Земельного кодексу України.

При цьому, відповідним клопотанням про надання землі було визначено її передачу не садовому товариству, а саме громадянам, й незважаючи на те, що такі громадяни є також членами обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Промінь Голоско», вони зверталися не з метою надання землі для ведення садівництва в межах такого кооперативу, а для ведення індивідуального житлового будівництва.

Зважаючи на це, відповідач акцентує на тому, що він не повинен був аналізувати установчі документи та мету діяльності тих товариств, до складу яких входять громадяни, що звертаються за наданням землі, а виходячи з того, що виключні обставини для відмови в наданні землі були відсутні, він не міг прийняти іншого рішення, аніж те, яке було прийнято за оспорюваною ухвалою.

З огляду на вказане, відповідач вважає, що доводи й обґрунтування вимог позивача за цим позовом є хибними, а тому в його задоволенні слід відмовити повністю.

У судовому засіданні 05.09.2016 року, за клопотанням ОСОБА_4, протокольною ухвалою його було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

У судових засіданнях представники позивача позовні вимоги підтримали надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, поясненнях, просили позов задовольнити повністю й визнати протиправними і скасувати ухвалу Львівської міської ради №771 від 01.07.2016 року.

Представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях, наголошував на правомірності спірного рішення, оскільки, на його думку, воно прийняте в повній відповідності з нормами чинного законодавства України, а також просив суд у позові відмовити повністю.

Представники третіх осіб у судових засіданнях підтримали позицію відповідача, надали пояснення, в яких вказали на правомірність спірного рішення та безпідставність вимог позивача, вважають що в позові слід відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, представників третіх осіб, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, як встановлено судом, Львівською міською радою 01.07.2016 року було прийнято ухвалу №771 «Про погодження громадянам - членам обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Промінь Голоско» місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в урочищі Голоско».

Як зазначено в цій ухвалі, розглянувши звернення громадян - членів обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Промінь Голоско» від 21.09.2015 року №3 (зареєстроване у Львівській міській раді 21.09.2015 року за №2-18351/АП), листа управління архітектури департаменту містобудування від 02.11.2015 року №2401-1160, беручи до уваги ухвалу міської ради від 24.10.2013 року №2759 «Про затвердження детального плану житлового району «Під Голоском», керуючись ст.144 Конституції України, пп.34 п.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст.12, 118, 121, 122, 123 Земельного кодексу України, міська рада ухвалила погодити громадянам - членам обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Промінь Голоско» місце розташування земельних ділянок та надати дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною загальною площею 2,5711 га в урочищі Голоско для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків за рахунок земель, що не надані у власність або користування, згідно з додатком.

Як засвідчується змістом оскаржуваного рішення, матеріалами справи та показами сторін, громадяни - члени обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Промінь Голоско» клопотали перед Львівською міською радою щодо безоплатної приватизації земельних ділянок.

У зв'язку з чим, суд відзначає, що ч.1 ст.118 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 Земельного кодексу України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 Земельного кодексу України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як випливає з норми ст.121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у межах визначених розмірів з певною метою використання, а саме: для ведення фермерського господарства; для ведення особистого селянського господарства; для ведення садівництва; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); для індивідуального дачного будівництва; для будівництва індивідуальних гаражів.

Отже, слід дійти переконання, шо реалізуючи своє право на безоплатну приватизацію земельних ділянок із земель державної або комунальної власності громадяни вправі самостійно обирати мету, з якою вони бажають набути землю у власність, відповідно до зазначених вище норм закону.

При цьому, суд наголошує, що таке право громадян на розсуд є вільним і не обмежується їх участю в яких-небудь об'єднаннях, кооперативах тощо й чинне законодавство України такого обмежуючого припису не містить.

Таким чином, суд приходить до висновку, що членство громадян України в садовому товаристві не забороняє їм набувати у власність земельні ділянки в порядку безоплатної приватизації з іншим цільовим призначенням, аніж для ведення садівництва.

У цьому контексті, суд зауважує, що членство в садовому товаристві, як уже вказано вище, не обмежує право громадян щодо приватизації землі, а навпаки, лише надає їм додаткове право - наприклад можливість реалізувати своє право на набуття землі для ведення колективного садівництва. При цьому, знову ж, потенційна можливість набуття фізичними особами земельних ділянок для колективного садівництва не виключає можливості отримання такими фізичними особами землі для інших цілей, у порядку визначеному земельним законодавством, і не позбавляє їх такого права.

Суд також звертає увагу на те, що ч.7 згаданої вище ст.118 Земельного кодексу України встановлено виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, якими можуть бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, членство громадян у садовому товаристві або їх участь у іншому товаристві не передбачено серед підстав для відмови в наданні дозволу на відведення земельної ділянки, а тому може бути підставою для відмови в задоволенні відповідного клопотання фізичної особи. Отже, відповідач при розгляді та вирішенні клопотання громадян щодо безоплатної приватизації землі за ст.118 Земельного кодексу України не міг і не повинен аналізувати членство громадян в кооперативах, товариствах, інших юридичних особах і базувати своє рішення з цього питання на меті створення й діяльності таких юридичних осіб, їх місцезнаходженні тощо.

Суд також наголошує на тому, що обслуговуючий кооператив «Садове товариство «Промінь Голоско» не є суб'єктом спірних правовідносин щодо безоплатної приватизації землі, позаяк він не клопотав щодо безпосереднього надання йому (як юридичній особі) земельних ділянок і, як вбачається зі спірного рішення, йому (як обслуговуючому кооперативу - юридичній особі) не надавалися жодні земельні ділянки. Та ж обставина, що землі були надані фізичним особам, які, водночас, є членами такого обслуговуючого кооперативу, не зобов'язує їх використовувати такі ділянки виключно в діяльності саме цього кооперативу.

У зв'язку з чим, суд вважає, що правова позиція, викладена у висновках Верховного Суду України за постановою від 17.06.2014 року в справі №21-195 а14, не підлягає до застосування в цій справі й від неї слід відступити, оскільки обставини цих справ істотно різняться.

Так, у справі, в якій Верховним Судом України було надано згаданий висновок, земельні ділянки надавалися безпосередньо юридичній особі (ЖБК «Медтехнік»), яка створювалася засновниками з певною метою, що, в свою чергу, регламентує діяльність цієї юридичною особи, відтак, безумовно це повинно братися до уваги при наданні їй (юридичній особі) земельних ділянок.

При цьому, в даній справі, як вже згадано вище, землі за спірним рішенням надаються фізичним особам, яких такі обмеження стосуватися не можуть в силу обсягу їх цивільної правоздатності та дієздатності.

Таким чином, базуючись на встановлених дійсних обставинах справи в їх сукупності, відповідних приписах чинного законодавства України, керуючись наведеними вище міркуваннями, суд не знаходить достатнього підтвердження доводам позивача та приходить до висновку про їх необґрунтованість.

Суд зауважує, що правосуддя в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв'язку з чим, заявляючи певні позовні вимоги особа повинна нести тягар їх доказування. Однак, у даному випадку позивачем не було надано суду належних, достовірних і достатніх доказів на підтвердження своїх вимог і ним не було доведено протиправності оспорюваного рішення з тих підстав, які заявлені за цим позовом.

У зв'язку з чим, зважаючи на необґрунтованість доводів позивача суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що у позові слід відмовити повністю.

Відповідно до ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не належить стягувати.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 27 жовтня 2016 року.