Справа № 810/1799/16
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/1799/16 Головуючий у 1-й інстанції: Виноградова О.І. Суддя-доповідач: Желтобрюх І.Л.
У Х В А Л А
20 жовтня 2016 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючої-судді: Желтобрюх І.Л.,
суддів: ГанечкоО.М.,
Літвіна Н.М.,
при секретарі: Вітковській К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВГУМА» до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області про зобов`язання вчинити певні дії, -
Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВГУМА» звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області та просило зобов`язати відповідача виплатити компенсацію за нарахований та виплачений середній заробіток працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, за квітень-грудень 2014 року та грудень 2015 року у сумі 61 151,10 грн.
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 12 липня 2016 року позов було задоволено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обгрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не передбачено видатків на виплату таких компенсацій за 2014 рік, а тому, виплати за вказаний рік не підлягають стягненню з Державного бюджету.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися у судове засідання,вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, у період 2014-2015 р.р. позивач неодноразово подавав до відповідача звіти про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.
Проте, відповідач листами від 22 червня 2015 року №01-12/4106 та від 21 квітня 2016 року №01-12/2707 відмовив позивачу у виплаті компенсацій, у зв`язку з тим, що бюджетна програма на виплату таких компенсацій відсутня.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 1 19 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Частиною 1 ст. 119 Кодексу законів про працю України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Частиною 2 ст. 119 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Як встановлено ч.ч.3, 4, 5 ст. 119 Кодексу законів про працю України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію ч.3 ст. 119 КЗпП України поширено на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію».
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 105 затверджено Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок №105), яким визначено механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період».
Пунктом 2 Порядку № 105 визначено, що головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики.
Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є: Міністерство соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - структурні підрозділи соціального захисту населення); структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім міст Києва та Севастополя) рад (далі - органи соціального захисту населення).
Для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.
Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком З Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.
Аналіз наведених положень закону дає підстави вважати, що за громадянами України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня року №303 «Про часткову мобілізацію», згідно із Законом України від 20 травня 2014 року №1275-VII, зберігається середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, суми виплати якого компенсується із бюджету відповідно до Порядку №105 в межах наявних ресурсів на зазначені цілі.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26 травня 2016 року по справі № К/800/745/16.
Як вбачається з матеріалів справи, 14 квітня 2015 року позивачем направлено на адресу відповідача лист №01пр - 30 з проханням взяти на облік та погодити виплату компенсацій в межах строку середнього заробітку щодо: ОСОБА_1 (у період з квітня 2014 року по березень 2015 року); ОСОБА_2 (у період з серпня 2014 року по березень 2015 року); ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (у період з вересня 2014 року по березень 2015 року), до якого було долучено відповідні звіти.
20 Квітня 2015 року відповідач листом №01-12/2366 відмовив у виплаті компенсації, зазначивши, що компенсацію за 2014 рік здійснити неможливо, оскільки у державному бюджеті на 2015 рік не передбачено таких витрат та повернув позивачу звіти про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу.
21 Травня 2015 року позивач повторно звернувся до відповідача з листом № 01 пр-54, в якому вказав на протиправність дій відповідача щодо невиплати компенсацій та повторно надав відповідачу звіти про фактичні витрати на виплату компенсацій.
Проте, відповідач листом від 22 червня 2015 року №0112/4106 відмовився відшкодувати витрати на виплату компенсацій середнього заробітку, посилаючись на лист Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації від 12 червня 2015 року № 04.1-19/426, згідно з яким останній повідомляв відповідача про те, що у Законі України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на виплату компенсацій за 2014 рік не закладені.
01 Грудня 2015 року листом №01 пр-142 позивач вкотре направив відповідачу звіти про виплату середнього заробітку таким працівникам: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за грудень 2014 року та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за грудень 2015 року. Крім того, 17 грудня 2015 року листом № 01 пр-152 направив звіт на виплату середнього заробітку ОСОБА_10 у період з квітня по грудень 2014 року.
Вказані вище звіти були прийняті відповідачем без зауважень.
20 Квітня 2016 року позивач звернувся до відповідача із запитом № 01 пр 54 про терміни виконання зобов`язань з відповідної компенсації по заробітній платі.
Однак, 21квітня 2016 року відповідач направив на адресу позивача лист про неможливість здійснити компенсацію за грудень 2015 року та в інші періоди у зв`язку з відсутністю відповідної бюджетної програми.
На переконання колегії суду, вказана відмова відповідача є необґрунтованою та протиправною, оскільки гарантії для працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період визначено чинними нормами законодавства, які не були визнані неконституційними. Крім того, зміст Порядку №105 не дає підстав для висновку, що компенсації підлягають виключно витрати на виплату середнього заробітку, які здійснені в певний період.
Щодо посилань апелянта на відсутність бюджетних асигнувань для таких виплат, колегія суддів зазначає наступне.
Таким чином, враховуючи, що за підприємствами, установами та організаціями, працівники яких призвані на військову службу, закріплене право на відшкодування виплаченого середнього заробітку таким працівникам за рахунок коштів державного бюджету, - відсутність відповідних бюджетних асигнувань не позбавляє наявного у позивача права на відшкодування понесених витрат.
Стосовно посилань апелянта на недотримання позивачем строків подачі звітів, визначених Порядком №105, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що як вказаним Порядком, так і іншими нормативними актами, які регулюють спірні правовідносини, несвоєчасність подачі звітності не визначено як підставу до невиплати компенсації. Крім того, як вже зазначалось раніше, звітність позивача була прийняття Управлінням без заперечень, а отже, визнана відповідачем.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, а також те, що доказів погашення заборгованості перед позивачем щодо виплати компенсації за нарахований та виплачений середній заробіток працівникам, призваним на військову службу, відповідачем на час розгляду справи не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність відмови відповідача у її виплаті та, як наслідок, наявність правових підстав до задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не виявлено, а тому підстав для скасування оскаржуваної постанови суду немає.
Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,
Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 липня 2016 року, без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 25 жовтня 2016 року.

Головуючий суддя Желтобрюх І.Л.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.