Справа № 820/1813/16
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 р.Справа № 820/1813/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2016р. по справі № 820/1813/16

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області

про визнання неправомірними дій, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати дії начальника Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області ОСОБА_4, які виражені у безпідставному поверненні виконавчого документа, - протиправними;

- зобов'язати начальника Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області виконати виконавчий документ про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, спричинену незаконним затриманням в розмірі 4000 грн., витрати на оплату експертизи в сумі 4512 грн., юридичну допомогу 452 грн., поштові витрати в сумі 6,15 грн., а всього 8970,15 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2016р. адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

До суду апеляційної інстанції представник відповідача надав заперечення, в яких, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та його представник у судовому засіданні суду апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі, просили постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив постанову суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.09.2008 р. по справі № 2-2246/08 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, спричинену незаконним затриманням в розмірі 37800 грн., витрати на оплату експертизи в сумі 4512 грн., юридичну допомогу в сумі 452 грн., поштові витрати в сумі 6 грн. 15 коп., а всього 42815 грн. 27 коп.

Рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 11.11.2008 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.09.2008 р. змінено. Зменшено суму моральної шкоди, спричиненої незаконним затриманням, до 4000 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили негайно.

22.06.2015 року позивачу було видано виконавчий лист по справі №2-2246/08 про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої незаконним затриманням в розмірі 4000 грн., витрат на оплату експертизи в сумі 4512 грн., юридичної допомоги в сумі 452 грн., поштових витрат в сумі 6 грн. 15 коп., а всього 8970 грн. 15 коп. У виконавчому листі зазначено, що рішення набрало законної сили 11.11.2008р., строк пред'явлення до виконання - протягом трьох років. Боржником зазначено : УДКСУ в Орджонікідзевському районі м. Харкова, код 37999701, банк : ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011, р/р:0009,КБК:22030001 ( а.с.10).

Судовим розглядом встановлено, що 23.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Державної казначейської служби України із заявою про виконання судового рішення, в якій просив прийняти до виконання виконавчий лист, виданий Орджонікідзевським районним судом м. Харкова у справі №2-2246/08 ( а.с.11).

Державна казначейська служба України листом від 15.03.2016 р. за вих. №5-10/1367-4338 направила до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області заяву ОСОБА_1 від 22.02.2016 р. з оригіналом виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22.06.2015 року по справі №2-2246 та доданими документами, з метою здійснення заходів, передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 р. ( а.с.14).

Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області листом від 24.03.2016 р. № 12-18/189-2530 у відповідь на заяву ОСОБА_1 від 22.02.2016 р. повідомило заявника, що відповідно до п.п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України „Про виконавче провадження", у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб), місцезнаходження (для юридичних осіб), ідентифікаційний код боржника (для юридичних осіб), а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника, тощо. Згідно з п.п.2, абз.1 ст.21 Закону, який діяв на час набрання рішення законної сили, виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом трьох років. Відповідно до підпункту 1 пункту 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 (зі змінами), орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли пред'явлено до виконання з пропущенням установленого строку та видано або оформлено з порушенням установлених вимог. Враховуючи, що виконавчий документ містить не правильну назву боржника (замість Державної казначейської служби України зазначено УДКСУ в Орджонікідзевському районі м. Харкова), не правильний рахунок, а також те, що строк пред'явлення виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, який виданий 22.06.2015р., по справі №2-2246/08, закінчився 12.11.2011р., заявнику повернуто оригінал виконавчого документа із додатками (а.с.12).

Вважаючи протиправними дії відповідача з повернення виконавчого листа, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області правомірно відмовило ОСОБА_1 у задоволенні його заяви від 22.02.2016р., оскільки позивачем пропущено строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання, а також неправильно зазначено назву боржника у виконавчому документі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України " Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

За змістом положень абз. 2 підпункту 1 п. 9 розд. VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

На виконання ч. 2 ст. 3 Закону № 606-XIV і п. 9 розд. VI "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного Кодексу постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок).

За змістом абз. 3 п. 2 Порядку (в редакції від 30 січня 2013 р.) у тексті цього документа термін "боржники" вжито в такому значенні: визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Згідно з п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 24 Порядку встановлено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у п. 6 цього Порядку.

Відповідно до пункту 3, підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, яке затверджено наказом Міністерства фінансів України 12 жовтня 2011 року № 1280 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17 серпня 2015 року №716) (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04 вересня 2015 р. за №1059/27504) основним завданням Головного управління Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Вимоги до виконавчого документа встановлено у ст. 18 Закону України „Про виконавче провадження".

Згідно з п.п.3 ч. 1 ст. 18 Закону України „Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб), місцезнаходження (для юридичних осіб), ідентифікаційний код боржника (для юридичних осіб), а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року №1-рн/|99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 21 Закону України „Про виконавче провадження" (в редакції Закону на час набрання рішенням суду законної сили) визначено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішень і вироків судів у частині майнових стягнень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення. Аналогічні норми містяться в статті 22 Закону України „Про виконавче провадження", який діє на даний час.

Щодо зазначення в виконавчому листі боржником - УДКСУ в Орджонікідзевському районі м. Харкова та рахунку боржника колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845 безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з п. 35, 38 Порядку Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Державній казначейській службі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відповідно до п.п.3 п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 р. №215 "Про затвердження Положення про Державну казначейську службу України" Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Із матеріалів справи вбачається, що Державній казначейській службі України передбачені бюджетні призначення по КБКВ 3504030 згідно із Додатком 3 Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік та відкритий рахунок щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду та інших.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рахунок 0009 по КБК 22030001 відкритий в управлінні Державної казначейської служби України у Орджонікідзевському районі м.Харкова і призначений для зарахування коштів по сплаті судового збору (Додаток 1 Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік).

Пунктом 8 ст. 7 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Відповідно до ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року N 460/2011 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Тому, з огляду на покладені завдання на Казначейську службу, зокрема, здійснення безспірного списання коштів державного бюджету чи місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 5 ч. 4 Положення), відповідачем по справі є Державна казначейська служба України.

Оскільки Управління Державної казначейської служби України у Орджонікідзевському районі м. Харкова не було стороною по справі №2-2246/08, то не може бути боржником згідно виконавчого документа суду.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, нецільове використання бюджетних коштів, відповідно до п.24 ч. 1 ст.116 Бюджетного кодексу України, є порушенням бюджетного законодавства.

Відповідно до підпункту 1 пункту 9 Порядку орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві, у разі, коли пред'явлено до виконання з пропущенням установленого строку та видано або оформлено з порушенням установлених вимог.

Згідно з ч.2 ст. 369 ЦПК України, виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, що встановлені Законом України "Про виконавче провадження". Суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

Частиною 2 статті 23 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутись із заявою про поновлення пропущеного строку до суду, який видав відповідний документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву у 10-денний строк, якщо інше не встановлено законом.

Виконавчі документи повинні бути пред'явлені до виконання в строки, встановлені ст. 22 Закону № 606-XIV.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 606-XIV стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду. Таке право стягувача передбачено також ч. 1 ст. 371 ЦПК. Зазначений строк є процесуальним, а отже, може бути поновлений. Тобто виключним суб'єктом звернення до суду з цього питання є стягувач.

Щодо доводів апелянта про те, що оскільки виконавчий лист виданий Орджонікідзевським районним судом м. Харкова у справі №2-2245/08 виданий 23.06.2015р., тому строк пред'явлення виконавчого листа до виконання не пропущено, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом положень частин першої, другої статті 22 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)") виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, може бути пред'явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Зазначення судом у виконавчому листі іншого строку пред'явлення його до виконання не має правового значення, оскільки такий строк встановлено імперативною нормою закону й не може бути змінено судом.

За пунктом 4 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)", який набрав чинності з 9 березня 2011 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Таким чином, поширення дії норм вказаного Закону на правовідносини щодо пред'явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа.

У справі, яка переглядається, виконавчий документ, виданий на підставі рішення суду після набрання чинності Законом України № 2677-VI (9 березня 2011 року), був пред'явлений до виконання поза межами строків, установлених статтею 22 Закону України "Про виконавче провадження", питання про поновлення пропущеного строку в установленому статтею 371 ЦПК України порядку не вирішувалося, і відповідно зазначена обставина, виходячи з положень статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", була підставою для повернення відповідачем виконавчого листа стягувачу.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області правомірно повернуло позивачу виконавчий документ.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обгрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2016р. по справі № 820/1813/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_5
Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7
Повний текст ухвали виготовлений 24.10.2016 р.