Справа № 815/5157/16
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5157/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26.09.2016 року № 160061.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

01 серпня 2016 року позивач отримала податкове повідомлення-рішення Ізмаїльської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області №42213-13 від 22.07.2016 року про сплату транспортного податку за податковий період 2016 рік. 04 травня 2016 року, вказує позивач, автомобіль НОМЕР_1 2013 р.в. проданий позивачем на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу. 12 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулась з відповідною заявою до Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області. На підставі цієї заяви сума податку була перерахована та вказана сума транспортного податку 8333,33 грн. 28 вересня 2016 року позивачем отримано податкове повідомлення - рішення № від 26.09.2016 року про визначення суми податкового зобов'язання за платежем - транспортний податок у сумі 8333,33 грн. Автомобіль марки «LAND ROVER RANGE ROVER», вказує позивач у своєму адміністративному позові, придбаний ОСОБА_1 22.03.2014 року, тобто, до набрання чинності Закону України № 71-VIII від 28.12.2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», а тому положення Закону не діють на оподаткування автомобілю марки «LAND ROVER RANGE ROVER» в силу положень ст.58 Конституції України. Окрім того, стверджує позивач, грубим порушенням є недодержання положень пп.267.6.2 ст.267 Податкового кодекс України, згідно з яким законодавством встановлені строки для відправлення податкового повідомлення-рішення фізичним особам до 1 липня базового податкового (звітного) періоду. У порушення цієї норми закону, податкове повідомлення рішення направлене 28.09.2016 року. Також, на думку позивача, оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню, оскільки в ньому вказаний податковий період 2016 рік. У відповідності до ст.265 Податковою Кодексу України транспортний податок є складовою частиною податку на майно. До податкового повідомлення-рішення № 160061 від 26.09.2016 року розрахунок податку не додавався, тобто не визначений об'єкт та ставка податку, що також свідчить про протиправність податкового повідомлення-рішення № 160061 від 26.09.2016 року. 14 січня 2016 року рішенням Ізмаїльської міської ради № 399-VII встановлений транспортний податок у розмірі встановленому п.267.4 ст.267 Податкового кодексу України. У випадку з транспортним податком зміни, прийняті 24.12.2015 року, вступають у закону силу з бюджетного періоду, що настає за плановим, тобто з 01 січня 2017 року.

З урахуванням вищевикладеного та з посиланням на положення ст.55, ст.265, пп.266.7.3 п.266.7 ст.266, пп. 267.1.1 п.267.1, пп. 267.6.2, пп.267.6.5, п.267.6 ст. 267 Податкового кодексу України, рішення Конституційного суду України у справі №1-7/99 від 09.02.1999 року, Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затверджений наказом Міністерства Фінансів України №1204 від 28.12.2015 року , позивач вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідач надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов (а.с.35-36), в який зазначив, що Ізмаїльською ОДПІ Головного управління ДФС в Одеській області винесено податкове повідомлення рішення форми «Ф» від 22.07.2016 року за №42213-13 на загальну суму 25000,00 грн.. Ця сума склалася зі ставки податку, яка встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування. 12.09.2016 року до Ізмаїльської ОДПІ надійшла заява позивача щодо проведення перерахунку суми податку у звязку з тим, що 04.05.2016 року належний їй автомобіль «LAND ROVER RANGE ROVER» держ. № BH 8820 СА, 2013 року випуску був проданий. На підставі вказаної заяви сума транспортного податку була перерахована та було винесено нове податкове повідомлення рішення форми «Ф» від 26.09,2016 року за №160061 на загальну суму 8333,33 грн. Вищевказане податкове повідомлення рішення було направлено платнику поштою та отримано 28.09.2016 року. Оскаржуване податкове повідомлення-рішення сформовано в ІС «Податковий блок» підсистемі «Облік платежів» «Транспортний податок» в режимі «Перелік суб'єктів та об'єктів оподаткування» до якого автоматично на вищому рівні було внесені дані про легковий автотранспортний засіб «LAND ROVER RANGE ROVER» держ. № BH 8820 СА, 2013 року випуску. З урахуванням вищевикладеного та з посиланням на положення пп.267.1.1 п.267.1, пп.267.6.2 п.267.2 ст.267, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимок ОСОБА_1

У судове засідання Ізмаїльська ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області не зявилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином та своєчасно, що підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомила.

У звязку із вищевикладеним, з урахуванням думки представника позивача, зважаючи, що у суду відсутня потреба заслухати свідка чи експерта, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи у судове засідання не зявився, керуючись положенням ч.6 ст. 128 КАС України прийняв рішення продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, ознайомившись з запереченнями та поясненнями відповідача, зясувавши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

22 березня 2014 року на імя ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль НОМЕР_2 2013 року випуску, 04 травня 2016 року вищевказаний автомобіль знято з обліку для реалізації, що підтверджується довідкою від 30 серпня 2016 року №31/15/5144-521зі (а.с.11).

Як встановлено судом з довідки територіального сервісного центру №5144 від 31.08.2016 року №31/15/5144-521зі (а.с.12) 24 травня 2016 року автомобіль НОМЕР_2 2013 року випуску зареєстровано на імя гр. ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу ТЗ.

22 липня 2016 року Ізмаїльською ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №42213-13, яким ОСОБА_2 визначено суму грошового зобовязання за платежем: транспортний податок з фізичних осіб 18011000 за податковий період 2016 рік у розмірі 25000,00 грн.(а.с.10).

12 вересня 2016 року позивач на імя yачальника Ізмаїльською ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області надано заяву, в якій ОСОБА_1 просить скасувати податкове повідомлення-рішення №42213-13 від 22.07.2016 року (а.с.13).

26 вересня 2016 року Ізмаїльською ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №, яким ОСОБА_2 визначено суму грошового зобовязання за платежем: транспортний податок з фізичних осіб 18011000 за податковий період 2016 рік у розмірі 8333,33 грн.(а.с.9).

Не погодившись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням форми «Ф» № від 26.09.2016 року, ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним адміністративним позовом.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII (далі Закон №71-VIII), яким шляхом викладення в новій редакції статті 267 Податкового кодексу України, введено в Україні новий місцевий податок на майно - транспортний податок.

Рішенням Ізмаїльської міської ради №399-VII від 14 січня 2016 року «Про транспортний податок» вирішено встановити на 2016 рік на території Ізмаїльської міської ради для платників транспортного податку, визначених відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України, ставку транспортного податку у розмірі, встановленому пунктом 267.4 статті 267 Податкового кодексу України, за кожний легковий автомобіль, що є обєктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України (а.с.24).

Відповідно до вимог пп.267.6.1 п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є обєктами оподаткування.

Положенням пп.267.2.1 п.267.1 ст.267 Податкового кодексу України було визначено, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

При цьому, Законом України від 24.12.2015 року N 909-VIII, який набрав чинності 01.01.2016 року, було внесено зміни до Податкового кодексу України, у звязку з чим пп. 267.2.1 п.267.1 ст.267 Податкового кодексу України викладено в новій редакції.

Так, пп. 267.2.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) встановлено, що обєктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше пяти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, обєму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Базою оподаткування є легковий автомобіль, що є обєктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті

Ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є обєктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. Обчислення суми податку з обєкта/обєктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку. Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Відповідно до пп. 267.6.5 п. 267.6 ст. 267 у разі переходу права власності на обєкт оподаткування від одного власника до іншого протягом звітного року податок обчислюється попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначений обєкт оподаткування, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності на цей обєкт.

Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Вирішуючи питання щодо правомірності прийняття податковим органом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.8.1 ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Транспортного податку немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (стаття 9 Податкового кодексу). Поміж тим, відповідно до п. 9.4 ст. 9 ПК України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (пп.10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено п. 7.1 ст. 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок згідно з ПК України є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до п. 8.3 ст. 8 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення), до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно до п. 4.4 ст. 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і транспортного податку) віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Так, відповідно до п.10.3 ст.10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п.12.3 ст. 12 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп. 12.3.3 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно з п.12.5 ст. 12 Податкового кодексу України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст. 12 цього кодексу.

Відповідно пп. 12.3.4 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, місцеві ради за ПК України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі ст.3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2016 рік - це плановий період, а 2017 рік - вже бюджетний період.

Тобто, виходячи з наведених вище норм Кодексу, транспортний податок, обєкт оподаткування яким (ст.267 ПК України) було змінено Законом України N 909-VIII від 24.12.2015 року, та який встановлено на території Ізмаїльської міської ради рішенням Ізмаїльської міської ради № 399-VII від 14.01.2016 року, практично не може бути визнаний обов'язковим до сплати в 2016 році, адже місцева рада прийняла і офіційно оприлюднила рішення № 257-VII вже після 15 липня 2015 року.

У той же час, пунктом 12.3.5 п.12.3 ст. 12 ПК України надалі встановлено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються, виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Враховуючи значний об'єм законодавчої бази, яка регулює питання встановлення розміру, порядку адміністрування та сплати транспортного податку, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правових актів, суд дійшов висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків у спірному випадку.

Основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України, повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

Так, серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4 п.4.1 статті 4 ПК України).

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

У свою чергу, принцип стабільності закріплений у пп. 4.1.9 п. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

Так, згідно вказаної норми зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

За наведених обставин та особливостей правового регулювання, суд дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 267 ПК України (в редакції Закону України від 24.12.2015 року N 909-VIII) з метою оподаткування транспортним податком, за яким обєктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, не може мати місце у 2016 році.

В іншому випадку, таке застосування не відповідало б положенням статті 58 Конституції України.

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Дана правова позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі № 1-7/99.

У спірних правовідносинах суд застосовує рішення Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Отже, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, суд дійшов висновку про протиправність визначення позивачу податкового зобов'язання з транспортного податку на 2016 рік.

Окрім того, як вже зазначалось вище, відповідно до положень ст. 267 Податкового кодексу України відповідач повинен надіслати (вручити) платнику податку за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року) податкове повідомлення-рішення про сплату суми.

Як встановлено із матеріалів справи відповідачем надіслано позивачем прийнято податкове повідомленні рішення №42213-13 22.07.2016 року, тобто з порушенням п.п. 267.6.2 п.267.6 ст. 267 ПК України.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов до висновку, що відповідач не довів суду правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення. Судом встановлено протиправність податкового повідомлення-рішення відповідача від 26.09.2016 року № , а тому воно підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судом встановлено, що за подачу даного адміністративного позову ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн. згідно квитанції №79 від 29.09.2016 року (а.с.4). Згідно БД «ДСС» сума сплаченого позивачем судового збору зарахована до спеціального фонду Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених ОСОБА_1 вимог, суд вважає за необхідне розподілити судові витрати у відповідності до положень ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 11, 69-72, 86, 94, 128, 158-163, 167,186, 254 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області № від 26.09.2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області (код за , 68609, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, буд. 3) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3, 68600, м. Ізмаїл. Одеська обл., вул. Кулікова, 102-а ), судовий збір сплачений згідно квитанції №79 від 29.09.2016 року у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна), 21 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя С.М. Корой