Справа № 152/1459/16-а
Суддя: Строгий І. Л.
Дата ухвалення: 2016-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

іменем України

21 жовтня 2016 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря - Палій М.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Інспектора Жмеринського ВП ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з зазначеним позовом, у якому просить суд визнати незаконною та скасувати постанову Інспектора Жмеринського ВП ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 (далі - відповідач) Серія ПС2 № 761151 від 26 вересня 2016 року про його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, тим, що оспорюваною постановою відповідача позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, якого він не вчиняв, адже 26 вересня 2016 року о 17 годині 45 хвилин у с. Андріївка Шаргородського району Вінницької області автомобілем ВАЗ 2105, реєстраційний номер НОМЕР_1 він не керував. Того дня він був лише пасажиром цього автомобіля, а отже працівники поліції безпідставно вимагали у нього пред'явлення посвідчення водія, якого у нього на той час не було та не повинно було бути.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на ті самі обставини, що і в позовній заяві. Пояснив, зокрема, що 26 вересня 2016 року, він та його друзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували на ставку у с. Андріївка Шаргородського району Вінницької області, який вони орендують. Перебуваючи на ставку, вони вживали алкогольні напої. У другій половині дня, за позивачем, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приїхав зять позивача - ОСОБА_5 автомобілем ВАЗ 2105. ОСОБА_5 повідомив позивача, що перш ніж він завезе їх додому, йому необхідно забрати передачу для колеги по роботі ОСОБА_6. Приїхавши у с. Андріївка, ОСОБА_5 зупинив автомобіль у центрі села на спуску, навпроти медпункту та, вийшовши з машини, пішов за передачею, а позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишились його чекати у машині. Через деякий час, автомобіль, у якому вони перебували, зрушив з місця, оскільки стояв на спуску, у зв'язку з чим позивач пересів на водійське сидіння та, не заводячи двигун, увімкнув першу передачу та ручне гальмо, а кермо повернув вправо. Через деякий час, коли позивач ще залишався на водійському сидінні, неподалік від них зупинилась поліцейська машина, з якої вийшов відповідач та, підійшовши до їх автомобіля, представився і попросив відкрити багажник. Після огляду багажника, відповідач запропонував позивачу підійти до службового автомобіля. Біля поліцейської машини, відповідач повідомив, що складе на позивача протокол за керування автомобілем у нетверезому стані, на що позивач відповів, що автомобілем він не керував та пояснив, що їх сюди привіз його зять, якому він зараз зателефонує і усе владнається, проте відповідач не дозволив позивачу нікуди дзвонити та повідомив, що зараз вони поїдуть у лікарню для проходження медичного огляду. Позивач став заперечувати проти медичного огляду, оскільки автомобілем він не керував, тоді відповідач та його напарник ОСОБА_7 надягли на позивача наручники, силою посадили на заднє сидіння службового автомобіля, після чого, відповідач повіз позивача у лікарню, а ОСОБА_7 транспортував автомобіль ВАЗ 2105 на штрафмайданчик.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, пояснивши, що, притягуючи позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, він діяв на підставі закону, адже відповідач керував автомобілем ВАЗ 2105 без посвідчення водія. Окрім того, відповідач пояснив, що 26 вересня 2016 року він здійснював нагляд за безпекою дорожнього руху спільно з ОСОБА_7 У с. Андріївка, біля магазину, вони помітили автомобіль ВАЗ 2105, який рухався. Тоді, включивши проблисковий маячок та зупинивши автомобіль, ОСОБА_2 підійшов до автомобіля ВАЗ 2105 та помітив, що за кермом сидить позивач. Відповідач представився та запропонував пред'явити для перевірки документи, позивач відповів, що посвідчення водія при ньому немає, після чого відповідач попросив позивача вийти з машини та відкрити для перевірки багажник, оскільки почастішали випадки викрадення акумуляторів, стартерів тощо. Коли позивач відкривав багажник, відповідач відчув з його ротової порожнини запах алкоголю, у зв'язку з чим відповідач запропонував позивачу пройти до службового автомобіля для проходження огляду на стан алкогольного сп'яніння. Позивач підійшов до автомобіля поліції, проте він відмовився продувати прибор «Драгер» та виразившись нецензурно, закрив двері свого автомобіля та побіг у кущі неподалік магазину. Тоді відповідач, спільно з ОСОБА_7 наздогнали позивача та, надягнувши на нього наручники, посадили у службовий автомобіль. Після цього вони поїхали у Шаргородську ЦРЛ для проходження медичного огляду. Після медичного огляду, відповідач у службовому автомобілі склав постанову за ч. 1 ст. 126 та протокол по ст. 130 КУпАП, однак позивач відмовився від отримання постанови та від підписання протоколу, тому постанову фактично позивач отримав 30 вересня 2016 року у відділенні поліції. ОСОБА_2 також зазначив, що перед тим, як одягти на позивача наручники, він не пропонував йому їхати в лікарню для проходження медичного огляду, проте після того, як відповідач з напарником наздогнали ОСОБА_1, повалили на землю, надягнули на нього наручники та посадили у службовий автомобіль, на запитання відповідача чи не проти той поїхати в лікарню для проходження медичного огляду, позивач погодився. Без наручників позивач не давав згоду на проходження медичного огляду на стан алкогольного сп'яніння. На запитання суду чи свідчить поведінка позивача, яка полягала у тому, що він кудись побіг про те, що він відмовляється від проходження від медичного огляду, ОСОБА_2 відповів, що так, свідчить.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, показання свідків, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд, при вирішенні справ керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України.

Частиною 2 ст. 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати всі обставини, що підлягають з'ясуванню при винесенні постанови, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильності вирішення справи.

Судом установлено, що постановою Серія ПС2 № 761151 від 26 вересня 2016 року відповідач притягнув позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, застосувавши до позивача штраф 425 грн.

Як убачається із оскаржуваної постанови, позивач обвинувачувався у тому, що він 26 вересня 2016 року о 17 годині 45 хвилин у с. Андріївка керував автомобілем ВАЗ 2105, реєстраційний номер НОМЕР_1, не маючи при собі та не пред'явивши для перевірки посвідчення водія.

Проте, на переконання суду, такі висновки відповідача є безпідставними, з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1.10. Правил дорожнього руху, водієм є особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Стоянка - це припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов'язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу.

Підпунктом «а» пункту 2.1. Правил дорожнього руху встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

На вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 (підпункт «а» пункту 2.4. Правил дорожнього руху).

Отже, водієм є особа, яка керує транспортним засобом, і саме водій повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, яке водій зобов'язаний пред'явити на вимогу працівника міліції у разі його зупинки.

Разом із тим, із пояснень позивача вбачається, що 26 вересня 2016 року о 17 годині 45 хвилин він не керував автомобілем ВАЗ 2105, керування цим авто здійснював його зять ОСОБА_5 Працівники поліції не могли бачити, що позивач керував автомобілем, оскільки вони під'їхали до машини, у якій перебував позивач, приблизно через 5-7 хвилин, після того як ОСОБА_5 зупинив автомобіль ВАЗ 2105 та пішов за передачею до свого напарника. Перебування позивача на водійському сидінні автомобіля ВАЗ 2105 пояснюється тим, що їх автомобіль був зупинений на спуску, у зв'язку із чим під час стоянки зрушив з місця і позивач був змушений пересісти на сидіння водія для увімкнення першої передачі та ручного гальма і повороту коліс машини праворуч.

Зазначені пояснення позивача підтверджені показаннями свідків ОСОБА_5 ОСОБА_3 та ОСОБА_4, допитаних у судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_5, зокрема показав, що 26 вересня 2016 року, у другій половині дня до нього зателефонував його тесть ОСОБА_1, який повідомив, що перебуває на ставку у с. Андріївка та просив забрати його звідти і завезти додому. Оскільки свідок все одно мав забирати у с. Андріївка передачу для свого напарника по роботі ОСОБА_6, то він погодився забрати позивача зі ставка. На ставку у машину свідка сіли позивач, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Приїхавши до магазину у с. Андріївка, свідок зупинив автомобіль та пішов до ОСОБА_8 додому за передачею, а позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишились чекати його у машині. Проте, коли приблизно через 30 хвилин він повернувся на місце, де залишив машину, то її вже там не було, а незнайома дівчинка сказала, що позивача забрала поліція. Також свідок наполягав на тому, що того дня позивач не керував автомобілем ВАЗ 2105.

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також дали показання, які за своїм змістом відповідають поясненням позивача і свідка ОСОБА_5 та повністю спростовують пояснення відповідача про події, які мали місце 26 вересня 2016 року. Вони, зокрема пояснили, що 26 вересня 2016 року вони разом з позивачем перебували на ставу у с. Андріївка, який вони орендують. Там вони вживали алкогольні напої, а після обіду за ними приїхав зять позивача - ОСОБА_5 Позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сіли у автомобіль ОСОБА_5 ВАЗ 2105 та поїхали у с. Андріївка. У центрі села, навпроти медпункту, ОСОБА_5 зупинив машину та пішов за передачею до свого напарника по роботі. Вони ж залишились в авто чекати його. Автомобіль був зупинений на спуску і очевидно, тому через деякий час зрушив з місця. У зв'язку із чим, позивач пересів на водійське сидіння для увімкнення передачі та ручного гальма. Зробивши це, позивач залишився сидіти на місці водія. Двигун автомобіля позивач не заводив та не керував ним. Хвилин через 5-10 свідки побачили, як неподалік від них, зупинився автомобіль поліції, з вимкненими проблисковими маячками, із якого вийшов відповідач та підійшов до них. Представившись, відповідач попросив позивача відкрити багажник, що позивач і зробив, після чого позивач та відповідач пішли до поліцейського автомобіля, і що було далі - свідки не знають, оскільки позивач попросив їх піти. Свідки також стверджували, що зупинка їх автомобіля не відбувалась на вимогу поліції, оскільки між їх зупинкою та появою поліції минуло біля 10 хвилин.

Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотання осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Статтею 70 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частинами 1, 2, 4 та 5 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтю 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльність покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Згідно із ч. 1 ст. 76 та ч. 1 ст. 77 КАС України пояснення сторін про відомі їм обставини, що мають значення для справи, оцінюються поряд з іншими доказами у справі. Показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Таким чином, пояснення позивача та свідків переконують суд у тому, що 26 вересня 2016 року о 17 годині 45 хвилин позивач не керував автомобілем ВАЗ 2105, реєстраційний номер НОМЕР_1, а тому вимога відповідача про надання водійського посвідчення була необґрунтованою, оскільки позивач у той момент не був водієм в розумінні Правил дорожнього руху, відтак він не зобов'язаний був мати при собі посвідчення водія та пред'являти його відповідачу.

Ухвалюючи це рішення, суд не бере до уваги пояснення відповідача та свідка ОСОБА_7, оскільки вони суперечать один одному, що вбачається із наведеного нижче.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показав, що 26 вересня 2016 року він, спільно з ОСОБА_2, здійснюючи нагляд за дорожнім рухом, приїхав у с. Андріївка. Біля магазину, вони побачили автомобіль ВАЗ 2105, який рухався під керуванням ОСОБА_1 Тоді ОСОБА_7, за допомогою жезла зупинив машину і із неї вийшов позивач, від якого було чути запах алкоголю. У зв'язку з чим ОСОБА_1 було запропоновано продути прибор «Драгер», проте ОСОБА_1 від цього відмовився. ОСОБА_1 також відмовився від підписання протоколу та надання пояснень і почав тікати. ОСОБА_7 та ОСОБА_2 наздогнали ОСОБА_1 та, надягнувши на нього наручники, доставили у лікарню для проходження медичного огляду. Свідок також стверджував, що коли він зупиняв автомобіль ВАЗ 2105, яким керував ОСОБА_1, його напарник ОСОБА_2 у той момент перебував у службовому авто. Коли автомобіль зупинився, з нього вийшов водій ОСОБА_1 і ОСОБА_7 запропонував пред'явити документи, проте ОСОБА_1 відповів, що документів у нього немає.

Отже, показання свідка ОСОБА_7 в основній їх частині суперечать поясненням позивача та відповідача, а також показанням свідків ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Так, позивач, відповідач та свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стверджували, що саме ОСОБА_2 підійшов до автомобіля ВАЗ 2105 та, представившись, попросив пред'явити документи, натомість ОСОБА_7 у цей момент залишався сидіти у службовому автомобілі.

Окрім того, ОСОБА_2 пояснив, що, рухаючись у с. Андріївка, вони побачили автомобіль ВАЗ 2105 і, з метою його зупинки, подали сигнал проблискового маячка і після зупинки ВАЗ 2105, неподалік від нього зупинилась поліцейська машина.

Позивач та свідки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 пояснювали, що поліцейський автомобіль під'їхав через 5-10 хвилин після зупинки їх автомобіля.

Таким чином, показання свідка ОСОБА_7 щодо того, хто і яким чином зупиняв автомобіль ВАЗ 2105, суперечать як поясненням відповідача, так і поясненням позивача та свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Окрім того, зазначене вище свідчить про те, що обидва працівника поліції, які 26 вересня 2016 року спільно здійснювали нагляд за безпекою дорожнього руху у с. Андріївка Шаргородського району Вінницької області, тобто відповідач ОСОБА_2 та свідок ОСОБА_7 дають пояснення, які суперечать один одному, що, очевидно, свідчить про їх нещирість та неправдивість у цій справі.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд приймає до уваги доводи позивача, які ґрунтуються на обставинах, викладених у позовній заяві, оскільки вони нічим не спростовані.

Таким чином, усе вище викладене є свідченням того, що відповідач виніс постанову Серія ПС2 № 761151 від 26 вересня 2016 року у справі про адміністративне правопорушення без дотримання принципів, установлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та у ч. 3 ст. 2 КАС України.

Отже, зазначене вище свідчить про безпідставне притягнення позивача до адміністративної відповідальності, через відсутність події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, адже відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів вчинення позивачем вказаного у постанові правопорушення.

За пунктом 3 ст. 288 КУпАП постанову посадової особи про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Згідно з пунктом 3 ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги або подання прокурора на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу або подання прокурора без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу.

Таким чином, розглядаючи справу про оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, суд, зокрема, має право скасувати постанову і закрити справу.

Згідно із ч. 2 ст. 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже, оскільки установлено, що позивач не вчиняв правопорушення, у якому його обвинувачували, то з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне позов задовольнити, скасувавши оскаржувану постанову, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Керуючись статтями 2, 11, 69-72, 76, 77, 79, 86, 99, 158-163, 167 КАС України; статтями 288, 289, 293 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Постанову Інспектора Жмеринського ВП ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 Серія ПС2 № 761151 від 26 вересня 2016 року про притягнення ОСОБА_1до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення скасувати і закрити провадження у справі.

Повний текст постанови виготовлено 24 жовтня 2016 року.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 КАС України.

Відповідно до статті 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя І.Л.Строгий