Справа № 815/2118/16
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2016-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 р.м. ОдесаСправа № 815/2118/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Домусчі С.Д.

За участю: секретаря - Вишневської А.В.

представника апелянта - Муляра І.І. (довіреність від 17.02.2016 року)

представника відповідача - Дубчака Д.В. (довіреність від 12.07.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства оброни України, Національного Університету «Одеська Морська академія» про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив зобов'язати Міністерство оборони України видати наказ про звільнення з лав Збройних Сил України за власним бажанням згідно п.п. «а» п. 7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є кадровим офіцером Збройних Сил України та проходить службу за контрактом. Строк вказаного контракту сплинув у червні 2014 року, в зв'язку із чим позивач подав рапорт про його звільнення за власним бажанням зі ЗСУ за п.п. «а» п. 7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу». Проте, в супереч вимогам Закону рапорт позивача задоволений не був, наказ про його звільнення з цих підстав не виданий, у зв'язку із чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому ставиться питання щодо зобов'язання Міністерства видати відповідний наказ в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, згідно витягу з послужного списку ОСОБА_4 проходить службу у Збройних силах з 1999 року (а.с. 7).

Наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 09.06.2009 року №91 відповідно до п.п. 20, 26, 27 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України капітану-лейтенанту ОСОБА_4, командиру учбової роти організаційно-стройового відділу Одеської національної морської академії, продовжено військову службу строком на п'ять років (визначено строк дії контракту до 26.06.2014 року) (а.с. 43).

Наказом Ректора Одеської національної морської академії від 01.04.2010 року №156 відповідно до вимог Указу Президента України «Про перелік посад, що можуть бути заміщені військовослужбовцями Збройних Сил України, інших військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення в державних органах, установах і організаціях, та граничних військових звань за цими посадами» від 23.10.2007 року №1020, наказів Міністра оборони від 04.03.2010 року №185 та Міністра освіти і науки України від 13.03.2010 року №209 призначено капітана-лейтенанта ОСОБА_4 на посаду курсового офіцера із встановленням відповідних окладу та надбавок (а.с. 6).

Наказом Міністра оборони України від 25.06.2014 року №336 відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» капітану 3 рангу ОСОБА_4, курсовому офіцеру організаційно-стройового відділу Одеської національної морської академії, продовжено дію контракту понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації (а.с. 62).

25.02.2016 року позивач подав на ім'я начальника організаційно-стройового відділу НУ «ОМА» рапорт про звільнення з лав Збройних Сил України у зв'язку із закінченням контракту (а.с. 9).

Листом Національного університету «Одеська Морська академія» від 13.03.2016 року №60/858 позивачу повідомлено про відсутність підстав для реалізації його рапорту (а.с. 10).

В обґрунтування залишення без задоволення вимог позивача зазначено про те, що згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» на момент звернення із рапортом для військовослужбовців діє особливий період до оголошення демобілізації, а отже задоволення рапорту позивача та його звільнення з лав Збройних Сил з підстав, зазначених у рапорті, суперечитиме ст. 23 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Не погоджуючись з відмовою у задоволенні прохання про звільнення з лав Збройних Сил, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про зобов'язання Міністерства реалізувати його право на звільнення зі служби шляхом видання відповідного наказу в судовому порядку.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивач проходить службу за контрактом, дія такого контракту не закінчилась, відмова відповідача у задоволенні рапорту є правомірною, а тому підстави для зобов'язання в судовому порядку видати наказ про звільнення позивача з лав Збройних Сил відсутні.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 КАС України усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.

Згідно із ч. 1 ст. 24 КАС України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність, зокрема, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів.

Так, предметом спору у цій справі є зобов'язання Міністерства оборони України видати наказ про звільнення позивача з лав Збройних Сил України за власним бажанням згідно п.п. «а» п. 7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Відповідно до п.п. 1, 2 Указу Президента України «Про Положення про Міністерство оборони України та Положення про Генеральний штаб Збройних Сил України» від 06.04.2011 року №406/2011 Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони України входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва, а також у формуванні державної політики у сферах цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, профілактики травматизму невиробничого характеру, гідрометеорологічної діяльності.

Міноборони України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України, а також цим Положенням.

Таким чином, в даному адміністративному позові заявлено вимоги до міністерства - центрального органу виконавчої влади.

Також, колегія суддів враховує правила ч. 4 ст. 105 КАС України, згідно яких адміністративний позов може містити вимоги, зокрема, про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

Отже, враховуючи те, що даний спір виник з приводу протиправної, на думку позивача, відмови у реалізації вимог про звільнення із лав Збройних Сил, у позові ставиться питання про відповідне зобов'язання міністерства-центрального органу виконавчої влади, колегія суддів вважає, що даний спір належить розглядати з урахуванням правил ч. 1 ст. 24 КАС України, тобто колегією у складі трьох суддів.

Усуваючи допущені судом першої інстанції порушення норм адміністративного процесуального законодавства, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 13 ст. 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Порядок проходження військової служби, права та обов'язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання військового обов'язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 3 ст. 23 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

За правилами п. 2 ч. 9 цієї статті Закону у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: а) у зв'язку із закінченням строку контракту; б) за станом здоров'я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби; в) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі; г) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі; д) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких встановлено Кабінетом Міністрів України; е) через службову невідповідність; є) у зв'язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади; ж) у зв'язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; з) у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця); и) у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; і) у зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого військовослужбовця притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; ї) у зв'язку з неможливістю переведення на іншу посаду у разі безпосереднього підпорядкування близькій особі; й) у зв'язку із встановленням за результатами спеціальної перевірки, яка здійснюється під час доукомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, відомостей, які не відповідають установленим законодавством вимогам для зайняття посади (прийому на військову службу); к) у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем - жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років; л) у зв'язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади"; м) у зв'язку із закінченням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу за новим контрактом військовослужбовцями, які проходили військову службу за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.

За правилами п. 2 ч. 9 цієї статті Закону у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Як підтверджується матеріалами справи позивач як особа офіцерського складу проходить військову службу за контрактом, а тому в силу ч. 6 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII його звільнення зі служби може бути реалізоване закінченням строку цього контракту, а також настанням певних умов, визначених у цій нормі Закону.

Наказами від 09.06.2009 року №91, від 25.06.2014 року №336 дію контракту позивача продовжено понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

Отже, як показали обставини справи, контракт позивача про проходження військової служби є діючим, а на момент звернення із рапортом про звільнення зі служби відповідних обставин, що припиняють строкову службу позивача за контрактом, не настало.

Також, колегія суддів враховує, що накази про продовження строку контракту позивача є чинними, в судовому порядку позивачем не оскаржено та інших умов, визначених ч. 6 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII, за якими припиняється (розривається) контракт, а військовослужбовець звільняється з військової служби, позивач не зазначає, відповідне рішення щодо оголошення демобілізації не приймалось.

З огляду на викладене, оскільки позивач проходить військову служби за контрактом, цей контракт є діючим, а обставини, які впливають на закінчення строку контракту, не настали, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для його задоволення.

Враховуючи, що справу розглянуто і вирішено неповноважним судом, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст.ст. 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року - скасувати.

Ухвалити у справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Міністерства оброни України, Національного Університету «Одеська Морська академія» про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст постанови складено та підписано 31.10.2016 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

С.Д. Домусчі