Справа № 813/2371/16
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2016-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 року № 813/2371/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судового засідання Булавко О.З.

з участю представників

від позивача - Бойко Н.І.,

від відповідача - Коржевич У.Ф.,

від третьої особи - Балабанов О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури №1 до Львівської міської ради, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) «А.В.М.-Інвест» про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування,-

В С Т А Н О В И В :

керівник Львівської місцевої прокуратури №1 звернувся в суд з позовом до Львівської міської ради про визнання протиправною та скасування ухвали №612 від 26.05.2016 року «Про погодження ТзОВ «А.В.М.-Інвест» місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Шевській, 4».

Позовні вимоги мотивовані тим, зокрема, що земельна ділянка про яку йдеться у спірній ухвалі розташована на територіях, які віднесені до історичного ареалу міста Львова, а також на якій знаходиться пам'ятка культурної спадщини національного значення. Як наслідок, продовжує позивач, відсутність категорії цільового призначення зумовить ситуацію, що на таку ділянку не поширюватиметься режим правової охорони як на землі історико-культурного призначення. Крім того, позивач вважає, що не зазначення в рішенні органу місцевого самоврядування цільового призначення земельної ділянки на яку надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення, дає можливість потенційному землекористувачу для зловживань при виготовленні проекту землеустрою та визначення цільового призначення такої ділянки.

Представник позивача дала аналогічні пояснення, просить позов задоволити.

Відповідач у запереченні на позовну заяву зазначає про те, що у відповідності до п.13.1 Положення про підготовку, організацію, проведення та оформлення купівлі-продажу у власність або надання в оренду земельних ділянок у м.Львові, затвердженого ухвалою міської ради від 26.07.2012 року №1675, підставою для укладення договору оренди земельної ділянки є ухвала міської ради про передачу ділянки (її частини) в оренду з обов'язковим визначенням категорії земель за основним цільовим призначенням (відповідно до ст.19 Земельного кодексу України) та категорії земель за функціональним використанням.

Представник відповідача дала аналогічні пояснення, просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа, у своїх запереченнях зазначає, що позивач не вказує яким саме нормам чинного законодавства суперечить спірна ухвала органу місцевого самоврядування. Також, третя особа звертає увагу суду на те, що згідно Положення про підготовку, організацію, проведення та оформлення купівлі-продажу у власність або надання в оренду земельних ділянок у м.Львові на етапі погодження місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не передбачено такого обов'язкового реквізиту ухвали органу місцевого самоврядування як цільове призначення земельної ділянки. Такий обов'язковий реквізит, продовжує позивач, як зазначено у згаданому Положенні, передбачений на останньому етапі при прийнятті ухвали про передачу ділянки в оренду.

Представник третьої особи дав аналогічні пояснення, просить у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши наявні у справі докази, заслухавши учасників судового процесу, суд встановив таке.

26.05.2016 року Львівською міською радою прийнято ухвалу за №612, якою погоджено третій особі місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0359 га на вул.Шевській, 4 в оренду терміном на 10 років для реставрації з переплануванням житлового будинку з відновленням первісної функції готелю та його обслуговування і влаштування дахової котельні за рахунок земель, що не надані у власність або користування.

Позивач не погодившись зі згаданою ухвалою оспорив її до суду.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Як передбачено ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до положень ст.144 Основного Закону України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 року за №280/97-ВР, з наступними змінами та доповненнями, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, зокрема, вирішуються відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Як передбачено ч.3 ст.123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Наявні в матеріалах справи докази, вказують на те, що відповідачем було дотримано наведених норм при погодженні місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, підстави позову вказують на те, що позивач не погоджується зі змістом спірної ухвали, оскільки в ній не зазначено цільового призначення земельної ділянки.

Так, у відповідності до положень п. «д» ч.1 ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії, зокрема, землі історико-культурного призначення.

Учасниками судового процесу не заперечується, а матеріалами справи підтверджується, що земельна ділянка на вул.Шевській, 4, у м.Львові, відноситься до категорії земель історико-культурного призначення.

Цільовим призначенням земельної ділянки, у відповідності до положень Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року №858-IV, з наступними змінами та доповненнями, вважається, використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Серед видів документації із землеустрою, згідно п. «ґ» ч.2 ст.25 згаданого Закону, передбачено, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Наведені норми дозволяють суду прийти до висновку, що цільове призначення земельної ділянки визначається на підставі проекту землеустрою.

Як наслідок, ухвала Львівської міської ради не могла містити інформації щодо цільового призначення земельної ділянки на вул.Шевській, 4, яка визначається у проекті землеустрою щодо її відведення, дозвіл на розроблення якого надано спірною ухвалою.

Більше того, як передбачено ч.10 ст.123 ЗК України, рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються, зокрема, надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Відтак, саме у рішенні органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування визначаються умови її використання, зокрема, з урахуванням цільового призначення.

Наведене кореспондується з нормами Положення про підготовку, організацію, проведення та оформлення купівлі-продажу у власність або надання в оренду земельних ділянок у м.Львові, затвердженого ухвалою міської ради від 26.07.2012 року №1675.

Так, у відповідності до п.13.1 згаданого Положення підставою для укладання договору оренди земельної ділянки є ухвала міської ради про передачу ділянки (її частини) в оренду з обов'язковим визначенням категорії земель за основним цільовим призначенням (відповідно до статті 19 Земельного кодексу України) та категорії земель за функцією використання (для фіскальних цілей) або протокол аукціону, у разі набуття права оренди на земельну ділянку на конкурентних засадах.

Наведені обставини дозволяють суду констатувати той факт, що інформація про категорію земель зазначається у рішенні органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в користування, а не у спірній ухвалі, яка відноситься до стадії погодження місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як наслідок, судом не встановлено обставин, що вказували б на недотримання відповідачем критеріїв правомірності прийняття рішення передбачених ч.3 ст.2 КАС України, а тому у задоволенні позову належить відмовити.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, зокрема, частин 2 та 4, такі слід присудити з позивача.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст. 51, 71, 86, 94, 158, 160, 163, 167, 258 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

3. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 28 жовтня 2016 року.

Суддя В.Я.Мартинюк