Справа № 820/3043/16
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 р.Справа № 820/3043/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калитки О. М.

Суддів: Бондара В.О. , Кононенко З.О.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.09.2016р. по справі № 820/3043/16

за позовом ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та наказу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.05.2016 року №23-16;

- скасувати наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 05.02.2016 року №17;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2, громадянин Малі, зазначив, що просить надати його статус біженця в Україні, тому що в його селище в Малі був етнічний, релігійний та політичний конфлікт.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.09.2016 року у справі № 820/3043/16 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та наказу.

Позивач не погодився із рішенням суду та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, причини неявки не повідомив.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, громадянин Республіки Малі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 1988р. по 1998р. навчався в середній школі. Після чого, 3 роки вивчав французьку, арабську та англійську мови у ліцеї "Місель Алер". Там же отримав ступень бакалавра.

Вперше державний кордон України позивач намагався перетнути 27.12.2009 р., але через відсутність листа запрошення від Харківського національного фармацевтичного університету того ж дня повернувся до Малі, а візу НОМЕР_1, видану 07.11.2009 року, терміном дії до 07.11.2010 року було анульовано.

Другий виїзд з Республіки Малі позивач здійснив 23.09.2010 року. До України прямував транзитом, перетнув кордон України в аеропорту м.Одеси, на запрошення Харківського національного аграрного університету ім. В. В. Докучаєва 15.09.2010 року терміном дії до 14.08.2011 року.

Позивач перебуває у незареєстрованому шлюбі із громадянкою України ОСОБА_5. Має дитину - ОСОБА_6.

Вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу міграційної служби в Харківській області заявник звернувся 18.12.2012 року.

Рішенням ДМС України від 20.05.2013 року №324-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення контролюючого органу було оскражено в судовому порядку, так постановою Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2013 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2013 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2013 року - без змін.

Позивач звернувся до суб'єкта владних повноважень із заявою 22.01.2015 року. На підставі висновку, наказом ГУ ДМС України в Харківській області №38 від 10.02.2015 року позивачу було відмовлено в оформленні документів, оскільки його заява була необґрунтованою.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся зі скаргою до ДМС України, яку за рішенням №13-15 від 25.03.2015 року було відхилено. Зазначене рішення заявник оскаржив в судовому порядку, так постановою Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2015 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2015 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2015 року - без змін.

18.01.2016 року позивач знову звернуся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.01.2016 року Московським РСГУ ДМС України в Харківській області, відповідно до статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення стосовно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення (серія ПР МХК №103685).

09.02.2016 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №1 від 05.02.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішенням суб'єкта владних повноважень, позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ Управління про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27.05.2016 року позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №37 від 25.05.2016 року, в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 17.05.2016 року №23-16 про відхилення скарги позивача на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із позицією та рішеннями відповідача, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач безпідставно стверджує про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через расову, релігійну чи національну належність, належність до певної соціальної групи або через політичні погляди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз. 4 п.1 ст. 6 Закону №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно ч. 2 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного.

Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

З матеріалів справи та висновку ГУ ДМС України в Харківській області вбачається, що фахівцями міграційної служби під час розгляду заяви позивача проводилися співбесіди, а також об'єктивно та всебічно досліджувалася повідомлена позивачем інформація по країні походження.

Зокрема, заява містить твердження позивача щодо існування загрози його життю в разі повернення на батьківщину. Проте, позивач безперешкодно залишив свою країну, приїхавши в Україну з метою навчання у вищому учбовому закладі.

З аналізу правдоподібності інформації, наданої позивачем щодо важливих елементів заяви, із зауваженням на відповідні індикатори правдоподібності та урахуванням обґрунтованості пояснень, наданих позивачем, відповідач дійшов висновку, що побоювань за своє життя заявник не має, до груп ризику, визначених Конвенцією 1951 року про статус біженців, не належить. Заявник не довів жодного суттєвого факту заяви, документів у підтвердження обґрунтованості звернення заявник не надав. Заявник ніколи не перебував членом жодної, релігійної, військової або громадської організації.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав доказів наявності ризику загрози життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля.

Більше того, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що останній не тікав із Малі від небезпеки рятуючи своє життя, натомість він добровільно покинув країну з метою навчання. На час виїзду з Малі політична ситуація в країні була спокійною, загрози життю ОСОБА_2 та членам його родини не було; участі у бойових діях чи в організації останніх ні позивач, ні члени його родини на час його виїзду з Малі не брали; ні позивач, ні його родичі ніколи не були членами політичних, релігійних, військових або громадянських організацій; погроз чи переслідувань позивача за релігійною чи етнічною приналежністю не було; до інцидентів із застосуванням фізичного насильства за расовою, національною, релігійною ознакою, політичними поглядами, ОСОБА_2 причетним ніколи не був; посилання позивача на загибель рідних є лише його припущенням, яке виникло внаслідок відсутності з ними зв'язку, та жодними доказами не підтверджено.

Також, зважаючи на значну нестабільність ситуації в Малі, а саме локалізований збройний конфлікт на сході країни, що розпочався у березні 2012 року, тобто під час перебування позивача на території України, відсутні підстави розглядати позивача як біженці «на місці», оскільки місцем проживання позивача є регіон Каєс у західній частині Малі, де військові дії не відбувались, а зазначена територія знаходиться під контролем держави, яка забезпечує захист громадян.

Вказана інформація підтверджується матеріалами з відкритих джерел, посилання на які містяться в висновку, прийнятому органом міграційної служби, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Окрім цього, в Пленумі Вищого Адміністративного Суду України від 16.03.2012р. №3 вказано, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, матеріали справи не містять визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обставин для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а тому підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем по справі доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення суб'єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 07.09.2016 року у справі № 820/3043/16 відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підстави для її скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.09.2016р. по справі № 820/3043/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калитка О.М.
Судді(підпис) (підпис) Бондар В.О. Кононенко З.О.
Повний текст ухвали виготовлений 31.10.2016 р.