Справа № 826/6522/16
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6522/16 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

27 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П.,Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» Чернявської Олени Степанівни на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року за розглядом клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Агро Фактор» про закриття провадження у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірини Миколаївни, за участю третіх осіб - Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Агро Фактор», ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранула Плюс» про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року, Публічне акціонерне товариство «Авант-Банк» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірини Миколаївни (далі - відповідач), за участю третіх осіб - товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Агро Фактор» (далі - третя особа 1), ОСОБА_4 (далі - третя особа 2), товариства з обмеженою відповідальністю «Гранула Плюс» (далі - третя особа 3) про визнання протиправним рішення індексний номер 27719818 від 30.12.2015, зобов'язання вчинити дії.

Представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Агро Фактор» подано до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що її не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Агро Фактор» про закриття провадження у справі задоволено.

Закрито провадження в адміністративній справі №826/6522/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірини Миколаївни, за участю третіх осіб - товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Агро Фактор», ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Гранула Плюс» про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити дії.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» Чернявської Олени Степанівни подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді суду першої інстанції та направити для продовження розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу судді першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 199, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з тог, що адміністративна справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, між ПАТ «Авант-Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» укладено договір про відступлення права вимоги (цесії), що посвідчений 30.12.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. за реєстровим №5975.

Згідно вказаного договору про відступлення права вимоги ПАТ «Авант-Банк» відступило, а TOB «Факторингова компанія «Агро Фактор» набуло право вимоги за Кредитним договором №К-Ф/15/007 від 27.02.2015, укладеного між ПАТ «Авант- Банк» та ОСОБА_4 та договором іпотеки №3-10/15/011 із застереженням про задоволення вимог, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27.02.2015 Шевчук З.М. за реєстровим №334, укладеним між ПАТ «Авант-Банк» та TOB «Гранула Плюс».

В результаті перевірки Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 30.12.2015 (реєстровий №5975), укладеного між ПАТ «Авант-Банк» та TOB «Факторингова компанія «Агро Фактор», здійсненої у відповідності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Авант-Банк» було встановлено, що вказаний правочин є нікчемним з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Укладення Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 30.12.2015р. було кінцевим ланцюгом у схемі, що надала можливість виведення коштів з ПАТ «Авант-Банк» (задоволення вимог окремого кредитора) та відчуження ліквідних активів ПАТ «Авант-Банк». Вказані дії відбулись шляхом оплати по договору про відступлення права вимоги (цесії) від 30.12.2015 фактично за рахунок коштів кредитора ПАТ «Авант-Банк» - товариства з обмеженою відповідальністю «Новобуд-1», які було перераховано з рахунку TOB «Новобуд-1» на рахунок TOB «Факторингова компанія «Агро Фактор» 30.12.2015.

При цьому вимоги TOB «Новобуд-1» та TOB «Факторингова компанія «Агро Фактор» належать до вимог 7 черги.

Тобто, внаслідок укладення вищезазначеного договору, ПАТ «Авант-Банк» втратив актив (майно), а отже і можливість спрямувати кошти від погашення ОСОБА_4 заборгованості по кредиту або реалізації відповідного активу, на виплати кредиторам ПАТ «Авант-Банк» віднесеним до вищої черговості, у тому числі фізичним особам, що були вкладниками ПАТ «Авант-Банк».

Тому, на думку позивача, виконання умов вищевказаного договору є порушенням вимог чинного законодавства України, а зокрема, черговості задоволення вимог кредиторів Банку, передбаченої ч. 4 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги, а також є порушенням законних прав та інтересів кредиторів Банку, вимоги яких віднесені до 1- 7 (першої-сьомої) черг, у тому числі інших фізичних осіб, що були вкладниками ПАТ «Авант-Банк».

У зв'язку з посвідченням договору про відступлення права вимоги (цесії) від 30.12.2015р. (реєстровий №5975), приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 30.12.2015р. було проведено державну реєстрацію Відомостей про відступлення прав (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №27719818 від 30.12.2015) у зв'язку з чим в записі про іпотеку було замінено Іпотекодержателя.

З огляду на викладене, дослідивши матеріали додані до позову, вбачається, що спір виник з договірних відносин і реалізації прав іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Водночас, відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року №21-41а16, якщо спірні правовідносини пов'язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди, - спір не є публічно-правовим, а випливає із договірних відносин та має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, проаналізувавши вище викладені норми та встановлені обставини, приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду України, вбачається, що спір у даній справі випливає із невиконання умов договору, що виключає можливість розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що даний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а заявлені позовні вимоги позивача мають бути розглянуті за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Окрім вище, зазначеного колегія суддів звертає увагу на пункт 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" суди мають керуватися тим, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа.

Згідно з роз'ясненнями пункту 21 зазначеної постанови якщо орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування суб'єкт владних повноважень бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору, то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в даному випадку наявний спір, який виник з договірних відносин і реалізації прав іпотекодержателя на предмет іпотеки, тобто про право цивільне, яке підлягає захисту на підставі норм Цивільного процесуального кодексу України, в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

З аналізу вказаних норм права вбачається, що предметом адміністративного позову може бути визнання неправомірними лише тих рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які безпосередньо впливають на права та обов'язки позивача у сфері саме публічно-правових відносин.

Тобто, даний позов спрямований на захист прав у сфері цивільно-правових, а не публічно-правових відносинах, що виключає можливість його розгляду та вирішення в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та є таким, що не відповідають обставинам справи.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержання норм процесуального та матеріального права, в зв'язку з чим вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 41, 102, 160, 167, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» Чернявської Олени Степанівни - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 31 жовтня 2016 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.