Справа № 2а-14057/10/2670
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/22033/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайла О.М.
СуддівБорисенко І.В.
Олендера І.Я.,
розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 січня 2014 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2014 року

у справі №2а-14057/10/2670

за позовом Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення податкового боргу,

ВСТАНОВИВ :

Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - відповідач) про стягнення податкового боргу.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 27 січня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2014 року, відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач письмові заперечення на касаційну скаргу позивача на адресу суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Уповноважені особи контролюючого органу провели документальну планову перевірку відповідача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2007 року по 30 червня 2009 року, про що склали акт від 03 лютого 2010 року №9/17-04/НОМЕР_1, яким встановили порушення позивачем вимог підпункту «а» пункту 19.1 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», статті 13 Декрету КМ України «Про прибутковий податок з громадян», у результаті чого останній занизив суму оподаткованого доходу на 18 654 690,50 грн.

За результатами перевірки контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 15 лютого 2010 року №204/17-04, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 2 796 429,83 грн. та податкове повідомлення-рішення від 15 лютого 2010 року №205/1704, яким збільшив суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 10 003 901,00 грн., з яких основний платіж - 5 015 995,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - 4 987 096,00 грн.

Фактичною підставою для звернення податкового органу до суду стала наявність у відповідача податкового боргу у розмірі 12 799 202,32 грн., який виник на підставі вказаних податкових повідомлень - рішень.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з відсутності у позивача підстав для стягнення суми податкового боргу, оскільки, в період за який проводилась перевірка та нараховувались податкові зобов'язання, відповідач знаходився у місцях позбавлення волі, у зв'язку з чим не міг здійснювати господарську діяльність, отримувати дохід, звітувати до податкового органу та сплачувати податки.

Так, приймаючи оскаржувані рішення суди першої та апеляційної інстанцій, надали оцінку правомірності визначення податкового зобов'язання відповідачу у межах даного судового провадження.

Між тим, судова колегія Вищого адміністративного суду України не може погодитися із таким застосуванням норм процесуального права та вважає неправильним висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Згідно положень пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», чинних на час виникнення спірних правовідносин, податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації; податкове зобов'язання платника податків, нараховане контролюючим органом відповідно до пунктів 4.2 та 4.3 статті 4 цього Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податків податкового повідомлення-рішення, за винятком випадків його апеляційного чи судового оскарження у визначені законодавством строки.

Відповідно до приписів підпункту 5.4.1 статті 5 вказаного Закону, узгоджена сума податкового зобов'язання, не сплачена платником податків у встановлені строки, визначається сумою податкового боргу платника податків.

Відповідно до частини 1 статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

З огляду на зміст наведеної норми процесуального права та зважаючи на те, що вимогами заявленого позову є стягнення суми податкового боргу, предметом доказування у даній справі мають бути обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов'язує можливість його стягнення у судовому порядку, встановлення факту його сплати у добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту, тощо.

При цьому, питання правомірності визначення податкового зобов'язання не може бути предметом доказування у межах даного позову, оскільки рішення суб'єкта владних повноважень, яким таке зобов'язання визначене, не є предметом позову у даній справі, а отже суди не мали процесуальних повноважень у межах розгляду даної справи здійснювати його правовий аналіз.

Відповідно до положень статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, суд касаційної інстанції не може визнати законними і обґрунтованими судові рішення попередніх інстанцій, оскільки останні ухвалені без повного та всебічного з'ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для правильного вирішення справи судам необхідно було встановити не лише наявність заборгованості платника податку, але і дослідити питання щодо порядку стягнення такої податкової заборгованості.

З огляду на викладене, а також той факт, що судами першої та апеляційної інстанцій не було з'ясовано належним чином зазначені обставини справи, у той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити повно і правильно обставини відповідно до предмету доказування у справі та в залежності від встановленого і у відповідності до норм матеріального та процесуального права вирішити спір.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві задовольнити частково.

2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 січня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2014 року у справі №2а-14057/10/2670 скасувати.

Справу №2а-14057/10/2670 направити новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Борисенко І.В. Олендер І.Я.