Справа № 826/7453/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 жовтня 2016 року № 826/7453/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Астраускас Людмили Єрофеївни, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за участю третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни (далі - відповідач 1), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Астраускас Людмили Єрофеївни (далі - відповідач 2), Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач 3), за участю третіх осіб - ОСОБА_4 (далі - третя особа 1), ОСОБА_5 (третя особа 2), в якому просить:

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 17888594 від 10.12.2014 о 18:59:13 прийняте відповідачем 1 про реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) на об'єкт нерухомого майна (реєстраційний номер нерухомого майна 82) за ОСОБА_1 на підставі договору №8693, виданого 13.12.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушеною Н.Ю.;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 17888787 від 10.12.2014 о 19:13:19 прийняте відповідачем 1 про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна (реєстраційний номер нерухомого майна 82) за ОСОБА_5 на підставі договору №5554, виданого 10.12.2014 відповідачем 1;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 17888979 від 10.12.2014 о 19:26:15 прийняте відповідачем 1 про обтяження об'єкту нерухомого майна (реєстраційний номер нерухомого майна 82) на підставі неповного розрахунку за відчужуваний об'єкт;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 25893525 від 05.11.2015 о 16:45:52 прийняте відповідачем 1 про припинення обтяження об'єкту нерухомого майна (реєстраційний номер нерухомого майна 82);

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 25918551 від 06.11.2015 о 16:24:19 прийняте відповідачем 2 про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна (реєстраційний номер нерухомого майна 82) за ОСОБА_4 на підставі договору №1403, виданого 06.11.2015 відповідачем 2.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2006, проте внаслідок незаконних дій відповідачів здійснено державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка, як стверджує позивач, є неіснуючим житловим об'єктом нерухомості та свідчить про фальсифікацію правовстановлюючих документів на вказану квартиру. Будь-якої згоди на розподіл чи укладання будь-яких договорів позивач не надавав та не укладав, тому вважає, що підлягають скасуванню усі реєстраційні дії, вчинені щодо вказаного нерухомого майна.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити.

Відповідач 1 у судове засідання не прибув, письмових заперечень з приводу заявлених позовних вимог суду не надав, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача 2 заперечував проти позову з підстав, наведених у запереченнях та пояснив суду, що відповідачем 2 при посвідченні договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, та в подальшому прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.11.2015 за ОСОБА_4 на квартиру №400А діяв на підставі та у межах наданих йому повноважень, відповідачем 2 перевірялись подані документи вимогам чинного законодавства, у тому числі наявність обтяжень на вказане майно, здійснені необхідні перевірки відомостей, тому просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Представник відповідача 3 заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Третя особа 1 подала до суду письмові заперечення, в яких зазначила про те, що приватним нотаріусом при посвідченні договору купівлі-продажу квартири №400А виконано повністю свої обов'язки, передбачені чинним законодавством, тому такі дії є законними, а рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не підлягають скасуванню.

Третя особа 2 надала письмові пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши про те, що рішення про державну реєстрацію приватним нотаріусом здійснено всі необхідні дії на підставі чинного законодавства щодо посвідчення договору купівлі-продажу та проведення державної реєстрації права власності.

З урахуванням вимог статті 128 КАС України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. в реєстрі за №8693.

Державну реєстрацію права власності за позивачем на вказану квартиру №400 здійснено Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 26.03.2007, про що видано реєстраційне посвідчення №021740.

Як пояснив позивач, вказана квартира АДРЕСА_2 перебувала в оренді фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 на підставі договору оренди від 25.02.2013.

11 січня 2016 року орендар повідомив позивача про те, що група невідомих осіб намагалась протиправно виселити їх з орендованої квартири №400, пред'явивши при цьому документи, в яких власником була зазначена ОСОБА_4.

Позивач, отримавши відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12.01.2016, дізналась, що власником об'єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа 140,8 кв.м.) є ОСОБА_4. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 прийняте відповідачем 2 від 06.11.2015.

В подальшому з реєстраційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.03.2016 позивач дізналась, що 10.12.2014 відповідачем 1 здійснена первинна реєстрація права власності (з відкриттям розділу) на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1

В той же день, відповідачем 1 здійснена державна реєстрація права власності на вказану квартиру №440А за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідченого відповідачем 1 від 10.12.2014 за реєстраційним №5554 та здійснено обтяження вказаного об'єкту нерухомого майна.

Разом з тим, 05.11.2015 відповідачем зареєстровано припинення обтяження об'єкту нерухомого майна, а саме на квартиру АДРЕСА_1 та проведено 06.11.2015 державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2015 за реєстраційним №1403.

Позивач вважає, що квартира АДРЕСА_1 є неіснуючим об'єктом нерухомості відносно якого проведено державну реєстрацію та внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, при тому позивач вважає, що нумерація квартири може здійснюватись тільки арабськими цифрами, а тому на його думку, нумерація квартири з приставкою «А» свідчить про фальсифікацію документів на вказану квартиру.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Спеціальним законом, що визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України від 01.07.2004 №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запиту до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №1952 державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (стаття 4 Закону №1952).

До повноважень органу державної реєстрації прав належить, зокрема: проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; забезпечення ведення Державного реєстру прав; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України (пункти 1, 2 частини першої статті 8 Закону №1952).

Частиною 2 статті 9 Закону №1952 передбачено, що державний реєстратор, зокрема:

встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону;

приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;

відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи;

веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна;

присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації;

видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом;

у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень;

під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки;

здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону №1952 державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частиною четвертою статті 15 Закону №1952 визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

За нормами статті 19 Закону №1952 договорів, укладених у порядку, встановленому законом; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

В той же час, стаття 24 Закону №1952 містить виключний перелік підстав, згідно яких може бути відмовлено у державній реєстрації прав, зокрема: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; об'єкт нерухомого майна або більша його частина розміщені на території іншого органу державної реєстрації прав; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право вже зареєстровано.

Також і Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 (далі Порядок № 868) в редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, щодо обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення ( у встановлених законом випадках); повноважень заявника; відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав (пункт 15).

Аналіз вищенаведених норм свідчить про обов'язок державного реєстратора при проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно перевіряти наявність чи відсутність обтяжень на спірне нерухоме майно під час вчинення вказаних реєстраційних дій, а також перевіряти відповідність заявлених прав законодавству та поданим документам, а також за результатами такої перевірки приймати рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно або рішення про відмову у такій реєстрації, видавати свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витяги з Державного реєстру речових прав про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, вчиняючи дії щодо проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1, приймаючи рішення про проведення державної реєстрації такого права за №17888594 від 10.12.2014 державним реєстратором перевірено наявність інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна, стосовно якого подано заяву про державну реєстрацію, такі відомості у Державному реєстрі були відсутні, що підтверджено копіями сформованих станом на 10.12.2014 державним реєстратором запитами про інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Крім того, до заяви про державну реєстрацію нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 були подані і інші документи, зокрема, копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 13.12.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушеною Н.Ю., технічного паспорту на квартиру, паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1

Зазначені вище документи стали підставою та дали змогу державному реєстратору відповідно до вищенаведених норм законодавства встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, встановити відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, і, відповідно, прийняти рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно від 10.12.2014 індексний номер 17888594 та витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності.

Водночас, у той же день 10.12.2014 відповідачем 1, не виявивши обтяжень чи будь-яких інших заборон, перевіривши подані документи, посвідчено договір купівлі-продажу квартири №400А, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 за №5554 та, відповідно, внесено реєстраційний запис про прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 17888787 від 10.12.2014 про реєстрацію права власності на квартиру №400А за ОСОБА_5

Таким чином, суд приходить до висновку, що, здійснюючи державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1, приймаючи рішення індексний номер 17888594 від 10.12.2014, індексний номер 17888787 від 10.12.2014, індексний номер 17888979 від 10.12.2014 державний реєстратор діяв у спосіб, який відповідає вимогам Закону №1952, а саме: перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, наявність чи відсутність обтяжень на спірне нерухоме майно під час вчинення вказаних реєстраційних дій, а відтак, підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень відповідно до ч.1 ст.24 Закону №1952, у державного реєстратора не було.

Разом з тим, як вбачається з реєстраційної справи по об'єкту нерухомого майна квартири АДРЕСА_1, з метою посвідчення договору купівлі-продажу квартири, за яким Продавець (ОСОБА_5) передає у власність, а Покупець (ОСОБА_4) приймає і зобов'язується оплатити на викладених умовах договору квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 140,8 кв.м., ОСОБА_5 подала, зокрема, договір купівлі-продажу квартири №400А, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 за №5554 від 10.12.2014, витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності від 10.12.2014, технічний паспорт на квартиру №400А, довідку форми №3, експертну оцінку квартири, копію паспорта та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера.

На підставі вказаних документів, встановивши дійсні наміри сторін, відповідач 2 здійснив реєстраційну дію щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири №400А за реєстровим №1403, що в подальшому стало підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 25918551 від 06.11.2015 за ОСОБА_4 на підставі договору №1403 від 06.11.2015.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що оскільки заявником було подано всі необхідні документи, передбачені Законом, у державного реєстратора не було підстав для відмови у державній реєстрації права власності, визначених статтею 24 Закону, тому відповідачем 2 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 25918551 від 06.11.2015 за ОСОБА_4 та внесений відповідний реєстраційний запис.

Між тим, суд зазначає, що статтею 17 Закону передбачено, що відповідальність за правдивість інформації, яка міститься в документах поданих для державної реєстрації права власності несе заявник.

При цьому, суд виходить із того, що згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право звернутися з адміністративним позовом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як встановлено в судовому засіданні, а також підтверджено матеріалами справи, позивач є власником квартири АДРЕСА_2, в той час, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не вчиняв будь-яких дій та не приймав будь-яких рішень, що стосуються прав позивача, виходячи з того, що позивач не був власником вищевказаного нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1, що позивачем не заперечується.

Разом з тим, якщо позивач вважає, що його право власності порушено, він має право звернутися до суду для встановлення права власності на спірне майно чи з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном.

Зокрема, згідно приписів статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (пункт 1 статті 321 вказаного Кодексу).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Слід зазначити, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Саме по собі оскарження рішення чи дій відповідача не є ефективним захистом прав позивача, оскільки правовідносини, що фактично пов'язані з поверненням майна, перейшли у іншу правову якість, а, відтак, не призведуть до повернення спірного майна.

Таким чином, на думку суду, правова оцінка таким рішенням та порушенням, допущеним при їх прийнятті, може бути надана при розгляді спору про право.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивач під час звернення до суду обрав неправильний спосіб захисту права, оскільки після оформлення прав між сторонами виник спір про право. Водночас, позивач не позбавлений права на звернення за захистом свого порушеного права на нерухоме майно в порядку цивільного судочинства.

Частина друга статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, частина перша статті 71 вказаного вище Кодексу, покладає обов'язок позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, які є у справі, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судового збору позивачу не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко