Справа № 815/4775/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4775/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., суддів Стеценка О.О., Єфіменка К.С., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Хессен Хошнав Фарс до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 17.06.2016 р. № 319-16; зобовязати ДМС України прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваним рішенням йому відмолено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, такий висновок є необґрунтованим та безпідставним, оскільки позивач є громадянином ОСОБА_1 (уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1 провінції Аль-Хасака) і не може/не бажає користуватися захистом країни свого походження. Так, ОСОБА_1 неспроможна забезпечити належний захист через збройний конфлікт, який триває з 2011 р. Позивач не може повернутися до ОСОБА_1 з причини ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань, а також внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у зв'язку з належністю до етнічної меншини курдів. Як на підтвердження цих обставин позивач послався на Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 22.10.2013 р., резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 67/262 від 15.05.2013 р., № 68/182 від 18.12.2013 р., № 67/183 від 20.12.2012 р., № 66/253/В від 03.08.2012 р. У 2015 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Однак 17.06.2015 р. рішенням ДМСУ № 319-16 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зважаючи на те, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду.

Позивач до суду не зявився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно наданого до канцелярії суду клопотання представника позивача, останній розгляд справи просив здійснити в порядку письмового провадження та без участі позивача та представника позивача.

Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно наданих до суду заперечень, відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що виїзд позивача до України в 2009 р. був обумовлений бажанням здобути вищу освіту. З 27.03.2013 р. позивач перебуває в України нелегально, а звернення за захистом відбулося лише 09.11.2015 р., що свідчить про відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань згідно висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові Пленуму від 16.03.2012 р. № 3. Також під час аналізу матеріалів особової справи позивача були виявлені елементи, які вказують на необґрунтованість клопотання позивача в контексті надання інформації, що містить суттєві відмінності. Аналізом наявної інформації по ОСОБА_1 підтвердився факт постійного проживання близьких родичів позивача в області Хасеке в ОСОБА_1, які не зазнавали і не зазнають будь-яких переслідувань або дискримінації.

На підставі ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що Хессн Хошнав Фарс народився 01.01.1988 р. в м. Камишлі області Хасеке (ОСОБА_1); за національністю курд; сповідує іслам (суніт); має повну середню освіту; неодружений.

29 вересня 2009 р. позивач покинув ОСОБА_1 авіарейсом Алеппо (ОСОБА_1) Одеса (Україна) на підставі національного паспорту № 0487103 та одноразової візи Y02780136. До України позивач прибув з метою навчання. Так, позивач навчався 1 рік на підготовчому факультеті, після чого вчився у Дніпропетровській академії на стоматолога, де закінчив 2 курси. Навчання перервав через фінансові труднощі, після чого переїхав до м. Одеси працювати на ринку «7 кілометр». З 27 березня 2013 р. Хессн Хошнав Фарс перебував на території України нелегально, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності.

09 листопада 2015 р. Хессн Хошнав Фарс звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із завою № 317 щодо отримання захисту.

В обґрунтування заяви Хессн Хошнав Фарс зазначив, що прибув до України здобути вищу освіту, проте через фінансові труднощі припинив навчання. Позивач втратив зв'язок із родиною, яка залишилася в ОСОБА_1. На момент звернення проживає у знайомих. Його брата вбили в ОСОБА_1. Він не знає де його батьки, а від знайомих позивач дізнався, що вони переїжджають з місця на місце. Триває війна між ІГІШ (ISIS) та армією, тому позивач хоче жити в Україні.

За результатами розгляду заяви позивача та проведених співбесід, 04.05.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2015OD0351, яким рекомендовано відмовити позивачу у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи Хессн Хошнав Фарс встановлено, що він не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування, у зв'язку із чим позивач не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України від 17.06.2016 р. № 319-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_2 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, Хессн Хошнав Фарс звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на батьківщину через громадянську війну, а також бажанням жити в Україні.

Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також судом не встановлено жодних підстав та доказів, які б свідчили, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань, а побоювання бути призваним у Збройні сили не свідчить про можливість стати жертвою переслідувань та відповідно давати підстави для визнання Хессн Хошнав Фарс біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, суд враховує, що близькі родичі Хессн Хошнав Фарс, а саме: батько, матір, брат та дві сестри наразі проживають у ОСОБА_1 в м. Хасеке, інформація щодо їхнього переслідування в матеріалах справи відсутня.

У додаткових поясненнях до позову представник позивача зазначив, що якщо позивач потрапить на територію ОСОБА_1, його одразу заберуть до армії, а в іншому випадку переслідуватимуть з політичних підстав.

Під час співбесіди 20.11.2015 року (арк.4) позивач зазначив, що на момент закінчення строку легального перебування в Україні він мав побоювання зазнати примусового призову до збройних сил у разі повернення на батьківщину, що змусило його залишитись в Україні. Додатково позивач розповів, що двічі отримував повістки на службу, але це сталося у 2006 році, ще до моменту його виїзду в Україну.

Разом із тим, строк дії паспортного документу позивача було продовжено з 04.08.2009 р. по 03.08.2015 р., що вказує на відсутність будь-яких зобов'язань перед державою на момент виїзду в Україну. Інформація щодо отримання повісток для проходження військової служби також вважається необґрунтованою. Так, під час першої співбесіди 20.11.2015 року позивач повідомив, що на його адресу двічі приходили повістки, однак це відбулося ще до його виїзду в Україну у 2006 році. Під час додаткової співбесіди 23.12.2015 року він зазначив, що повістки приходили у 2013-2014 рр. від різних структур (в 2013 р. з державної армії, в 2014 р. від захисників «Курдистану»). Зазначені відмінності вказують лише на вигаданість наданої інформації та не вважаються доказами примусового вербування до збройних сил у разі повернення до ОСОБА_1.

В той же час суд враховує, що сирійською владою в 2015 році видано низку нормативно-правових актів щодо амністії вязнів, політвязнів та дезертирів. Президентом ОСОБА_1 Башшар Аль-Асад підписано Указ № 32 про надання амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову до лав збройних сил для всіх громадян як в країні, так і поза її межами, а також за злочини, передбачені Законом «Про військовий обовязок та військову службу», скоєні до 25.07.2015 р.

При цьому суд враховує, що сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території ОСОБА_1, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

У свою чергу, в м. Одесі відповідальним за зазначені заходи є ОСОБА_3 - лідер сирійського земляцтва, полковник сирійської спецслужби. Відстрочка можлива за деякими обставинами: при одруженні з громадянкою України, при навчанні у ВНЗ України, при наявності в родині одного сина, а також в умовах сплати відповідного митна (від 250 до 500 дол. США). Зазначена сума дозволяє отримати відстрочку на 1 рік. Крім цього, існують можливості сплати одноразового мита за відстрочку на все життя.

З огляду на вищевикладене, побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах. При цьому жодні докази щодо примусового призову позивача до збройних сил у разі повернення до ОСОБА_1 відсутні, а необґрунтовані припущення з боку позивача про можливі проблеми, пов'язані зі службою в армії не є підставою для визнання вказаного елементу клопотання цілком правдоподібним.

Вирішуючи спір, суд враховує, що позивач востаннє виїхав з ОСОБА_1 в 2009 р. легально на підставі національного паспорту та студентської візи. На території України позивач з 27.03.2013 р. знаходився нелегально, а за захистом звернувся лише 09.11.2015 р., тобто після закінчення терміну легального перебування на території України та через 4 роки після початку конфлікту в ОСОБА_1. Зазначені обставини свідчать про те, що звернення обумовлено бажанням легалізувати своє перебування в Україні та доводить відсутність жодних проблем, які б могли бути повязані з певними переслідуваннями позивача з боку державних органів ОСОБА_1.

При цьому зважаючи на риторику позивача щодо причин його звернення до Міграційної служби України (бажання жити та працювати в Україні), суд дійшов висновку про наміри, які за ознаками є складовою трудової міграції.

Відповідно до Міжнародної конвенції про захист прав всіх трудящих та членів їхніх сімей 1990 р., трудящий-мігрант - це особа, яка буде займатися, займається або займалася оплачуваною діяльністю в державі, громадянином якої він чи вона не є. У конвенціях МОП працівник-мігрант - це особа, яка мігрує з однієї країни в іншу з наміром отримати роботу інакше, ніж за власний рахунок, і охоплює будь-яку особу, яка визнається згідно з законом як працівник-мігрант. Європейська конвенція про правовий статус трудящих-мігрантів 1977 р., яка ратифікована Україною 16 березня 2007 р., до трудящого-мігранта відносить громадянина ОСОБА_4 Сторони, якому інша ОСОБА_4 Сторона дозволила перебувати на її території з метою здійснення оплачуваної діяльності. У Конвенції про правовий статус трудящих-мігрантів і членів їхніх сімей держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав 2008 р., що ратифікована Україною 21 грудня 2011 р., трудящим-мігрантом визнається особа, яка є громадянином однієї зі Сторін, а також особа без громадянства, яка постійно проживає на території однієї Сторони, законно знаходиться та на законній підставі займається оплачуваною трудовою діяльністю на території іншої Сторони, громадянином якої вона не є та в якій постійно не проживає. У розробленому Міжнародною організацією з міграції глосарії сказано, що трудова міграція це переміщення осіб з однієї країни в іншу або у межах країни постійного місця проживання з метою працевлаштування

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що в його рідному місті Камишли наразі тривають військові дії між збройним у групуванням «Ісламська Держава» та сирійською армією. Перевіркою інформації по країні походження можливо визнати зазначені твердження неправдоподібними: зазначене місто та більша частина області Хасеке наразі контролюються курдськими загонами самооборони, які поступово звільнюють регіон від представників самоназваної «Ісламської Держави» [джерело: http://nation-news.ru//183925-kurdy-osvobodili-klyuchevoi-gorod-v-haseke].

Також суд враховує локальний характер конфлікту на території ОСОБА_1 та можливість внутрішнього переміщення осіб в межах даної країни. При цьому суд критично оцінює побоювання позивача, оскільки як зазначив сам позивач під час співбесіди із співробітником міграційної служби, ні він, ні члени його родини за жодною конвенційною ознакою в ОСОБА_1 не переслідувались.

Аналізом мапи бойових дій в ОСОБА_1 станом на 25.04.2016 року можливо встановити, що більша частина області Хасеке, зокрема міста Хасеке та Камишли наразі контролюються курдами та державною владою ОСОБА_1 [джерело: http://syria.liveuamap.com/].

При цьому під час співбесіди 23.12.2015 року позивач повідомив, що всі його найближчі родичі залишились проживати у м. Хасеке, де на даний час відсутні будь-які загрози їхньому життю.

Зазначений факт не дозволяє розглядати загострення ситуації у ОСОБА_1 як основну причину звернення позивача за захистом в Україні. Так, соціально-політична ситуація в ОСОБА_1 розпочала загострюватись на початку 2011 року, що вказує на можливість звернення за міжнародним захистом одразу після закінчення легального строку перебування на території Україні. У той же час, позивач нелегально перебував на території Україні та працював на промисловому ринку « 7 кілометр» у період з 27.03.2013 по 09.11.2015 роки, порушуючи національне законодавство. Таким чином, зазначене звернення за захистом із зволіканнями має ознаки зловживання процедурою набуття захисту.

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.11.2015 року позивач повідомив, що втратив зв'язок із родичами, які залишились проживати у ОСОБА_1, через зміну місця їхнього проживання. Під час проведення інтерв'ю (протокол співбесіди від 20.11.2015 року, арк.4) позивач повідомив, що з моменту його виїзду з ОСОБА_1 (2009 рік) його батьки не змінювали місця проживання в ОСОБА_1, наразі їхнім життям нічого не загрожує (протокол співбесіди від 23.12.2015 року, арк.2).

Під час анкетування 09.11.2015 року (арк.2) позивач повідомив, що його батьки проживають у м. Хасеке, а під час додаткової співбесіди позивач стверджував, що вони мешкають у м. Камишли (протоколу співбесіди від 23.12.2015 року арк.2).

Під час загострення соціально-політичної в ОСОБА_1 (2012 - 2013 роки), за словами позивача у співбесідах з працівниками міграційної служби, він виїжджав з України до Туреччини з метою відвідання двоюрідних родичів (протокол співбесіди від 23.12.2015 року, арк.2). При цьому з паспортного документу позивача (арк. 6) вбачається що 31.12.2012 року він вибув з України до Туреччини авіарейсом Одеса (Україна) Стамбул (Туреччина), після чого, того ж дня, вибув з території Туреччини через прикордонне із ОСОБА_1 місто Ширнак, ймовірно на територію ОСОБА_1 (штампи про перетин сирійського кордону у паспортному документі відсутні). В'їзд на територію Туреччини відбувся 01.01.2013 року, виїзд з Туреччини до України стався 27.01.2013 року, проте позивач не здійснював спроб звернутися за захистом в Туреччині.

Аналізом наявної інформації по країні походження підтверджується також факт постійного проживання близьких родичів позивача в області Хасеке у ОСОБА_1, які не зазнавали та не зазнають будь-яких переслідувань або дискримінації. Щодо ситуації із рідним братом Родер, який, за словами позивача загинув у 2013 році під час військових дій, - зазначена ситуація викликає певні питання щодо її правдоподібності (під час анкетування позивач повідомив, що брат загинув в області Хасеке, а під час інтерв'ю він зазначив, що брат проходив службу у м. Хама, більш детальних тверджень надано не було).

В даному випадку, в разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в разі повернення до країни своєї громадянської належності після потрапляння до Туреччини позивачу ніщо не перешкоджало звернутись за захистом без зволікань.

Покладена в основу заяви та позову історія, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було.

Твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в ОСОБА_1. Надана ним інформація при викладені причин для надання захисту, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_1 особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину, не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Хессен Хошнав Фарс до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя І.В. Завальнюк

Суддя О.О. Стеценко

Суддя К.С. Єфіменко