Справа № 823/5359/15
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2016-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/19544/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Заїки М.М., Черпака Ю.К.,

та секретаря Буденка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2016 року

у справі № 823/5359/15

за позовом ОСОБА_1

до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, Головного управління Національної поліції в Черкаській області

третя особа: Придніпровський районний відділ в м. Черкаси Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області

про визнання незаконним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до УМВС України в Черкаській області, ГУ Національної поліції в Черкаській області, третя особа: Придніпровський районний відділ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ УМВС України в Черкаській області від 06 листопада 2015 року № 312 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ;

- зобов'язати УМВС України в Черкаській області поновити позивача на посаді старшого уповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області;

- зобов'язати ГУ Національної поліції в Черкаській області вчинити дії щодо призначення, в порядку переведення, на рівнозначну запропоновану позивачу посаду до Черкаського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області;

- зобов'язати УМВС України в Черкаській області нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ УМВС України в Черкаській області 06 листопада 2015 року № 312 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Зобов'язано УМВС України в Черкаській області вирішити питання щодо обов'язкового працевлаштування позивача. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі, ОСОБА_1, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції та посилаючись на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, вбачає порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті рішення, і тому вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 30 липня 2003 року ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ, з 20 червня 2014 року - на посаді оперуповноваженого сектору КМСД Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС.

Згідно наказу УМВС України в Черкаській області від 28 серпня 2015 року № 236 о/с, позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 28 серпня 2015 року по 18 червня 2018 року.

Наказом УМВС України в Черкаській області від 06 листопада 2015 року № 312 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України згідно пункту 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не виявила бажання бути працевлаштованою за спеціальністю в Національній поліції, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими твердженнями суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно пунктів 9, 10 «Прикінцеві та перехідні положення» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Відповідно до пункту 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з абзацом третім статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років. Так, звільнення жінок, зазначених у абзаці 3 статті 184 Кодексу законів про працю України має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Судом першої інстанцій встановлено, що УМВС України в Черкаській області обов'язку щодо подальшого працевлаштування ОСОБА_1 виконано не було, тобто позивачу при звільненні не було запропоновано іншої посаду в органах внутрішніх справ.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що УМВС України в Черкаській області порушило права та охоронювані законом інтереси позивача, передбачені абзацом третім статті 184 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із чим, наказ УМВС України в Черкаській області 06 листопада 2015 року № 312 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ, є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи приписи статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції рахує за необхідне скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2016 року скасувати, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року залишити в силі.

Ухвала підлягає перегляду Верховним Судом України у порядку, строки та з підстав, передбачених главою третьою розділу ІV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді М.М. Заїка

Ю.К. Черпак