Справа № 754/9441/16-а
Суддя: Лісовська О. В.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/488/16
Справа №754/9441/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного Фонду України у м. Києва про визнання дій неправомірними та зобов′язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об"єднаного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.02.2016 року позивач звернувся до Управління пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києва, правонаступником якого є Лівобережне об"єднане Управління Пенсійного фонду України в місті Києві, із заявою про призначення пенсії відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" уредакції від 26.07.2001 року у розмірі та відсотках відповідно до ст. 50-1 вказаного Закону. Відповідач своїм листом від 23.02.2016 року відмовив позивачу у призначенні пенсії на підставі п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, мотивуючи своє рішення тим, що відповідно до вищезазначеного нормативного акту з 01 червня 2015 року скасовуються норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України "Про прокуратуру". Позивач вважає, що відмова відповідача є необґрунтованою, незаконною та такою, що грубо порушує його права на соціальний захист та пенсійне забезпечення. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача від 23.02.2016 року у призначенні його пенсії за вислугу років; зобов"язати відповідача здійснити призначення йому пенсії за вислугу років з 18.02.2016 року та відповідно до вимог ст.. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" у редакції від 26.07.2011 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи.

У судовому засіданні представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років; зобов"язати відповідача здійснити призначення позивачу пенсії за вислугу років з 18 лютого 2016 року відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (у редакції від 26.07.2001 року), виходячи із розрахунку 90 % від суми його місячної (чинної) заробітної плати, обчисленої за останні 24 календарні місяці роботи, а також стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що позивач звернувся до Управління із заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру". Але позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, так як підстави для цього відсутні, оскільки право на пенсію у позивача виникло лише у 2016 році, а не під час дії Закону України "Про прокуратуру" у редакції від 26.07.2011 року.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 18.02.2016 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києва, правонаступником якого є Лівобережне об"єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру".

Листом від 23.02.2016 року позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у такому призначенні пенсії з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Законом України "Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи", що набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, внесено зміни до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру", зокрема, змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права та наведено перелік періодів та років вислуги, необхідних отримання пенсії.

Зазначено, що пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Також встановлено, що з 01 жовтня 2011 року положення частини першої ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" щодо призначення прокурорам і слідчим пенсії за вислугу років у розмірі не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку втратили чинність у зв'язку з внесенням змін до редакції цієї статті Законом України "Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи".

Крім того, суд враховує, що статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із ст.. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб"єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов"язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Як зазначено у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" оскільки Конституція України, як зазначено у статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

При прийнятті рішення суд також враховує, що згідно із частиною 1 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч.3 ст. 8 КАС України).

Частиною 2 статті 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Крім того, у відповідності до ч. 4 ст. 183-2 КАС України суд, оцінюючи повідомлені позивачем у позові та відповідачем у запереченнях обставини, вважає їх достатніми для прийняття законного рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Крім того, вирішуючи питання про застосування Закону в часі, суд виходить із того, що згідно із ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційним Судом України неодноразово розглядалися питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист громадян України, у зв"язку з чим Суд визначав, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99, рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказував, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Доводи представника відповідача, наведені у запереченнях на адміністративний позов, спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними нормами права.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб"єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 551, 20 грн., який підлягає стягненню з Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 18, 71, 93, 99, 100, 104, 161-163, 183-2, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Конституцією України, Законом України "Про прокуратуру", -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного Фонду України у м. Києва про визнання дій неправомірними та зобов′язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років.

Зобов"язати Лівобережне об"єднане управління Пенсійного фонду України у м. Києві здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з 18 лютого 2016 року відповідно до вимог ст.. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (у редакції від 26.07.2001 року), виходячи із розрахунку 90 % від суми його місячної (чинної) заробітної плати, обчисленої за останні 24 календарні місяці роботи.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: