Справа № 826/26787/15
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

20 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 25671,02 грн.,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 25671,02 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з апарату Верховної Ради України за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України на користь ОСОБА_3 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 17 868, 83 грн. (сімнадцять тисяч вісімсот шістдесят вісім грн. 83 коп.). В іншій частині позову відмовлено.

На вказане рішення позивачем подано апеляційну скаргу, у якій скаржник, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить вказану постанову скасувати у частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача витрат від інфляції та 3% річних, та прийняти постанову, якою позов у цій частині задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача до суду не з'явився, хоча він був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача та представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Судом попередньої інстанції установлено, що ОСОБА_3 працювала за строковим договором на посаді помічника-консультанта народного депутата України VII скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України "Про державну службу" з 13.12.2012 по 27.11.2014.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Верховної Ради України від 13.12.2012 ОСОБА_3 зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України VII скликання ОСОБА_4

Розпорядженням Керівника Апарату ВРУ від 26.11.2014 № 7212 "Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України VII скликання" позивача було увільнено з займаної посади на підставі пункту 2 частини 1 статті 4.5. Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою ВРУ від 13.10.1995 року № 379/95-ВР (у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата).

Судом установлено, що при звільненні не була виплачена передбачена частиною 6 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" (у редакції, що діяла на момент звільнення позивача) одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати.

У зв'язку із цим позивач звернулася до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Згідно з абз. 1 та 3 ч. 3 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

На чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України "Про державну службу", їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Судом правильно встановлено, що позивач працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VII скликання ОСОБА_4 з поширенням на неї дії Закону України "Про державну службу" та присвоєнням сьомого рангу державного службовця до дострокового закінчення повноважень такого народного депутата України. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача.

На підставі Указу Президента України від 27.08.2014 № 690/2014 були достроково припинені повноваження Верховної Ради України VII скликання.

Відповідно до ст. 90 Конституції України повноваження Верховної Ради України припиняються у день відкриття першого засідання Верховної Ради України нового скликання. Оскільки перше засідання Верховної Ради України VIIІ скликання відбулося 27.11.2014, відповідно, повноваження ВР сьомого скликання припинилися 27.11.2014.

Розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України від 26.11.2014 № 7212 ОСОБА_3 звільнено із 27.11.2014 з посади помічника-консультанта у зв'язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України).

Відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

За таких обставин та нормативного регулювання, позивач мала право на отримання при звільненні одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача у частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 17 868, 83 грн.

При здійсненні розрахунку судом враховано довідку управління справами Верховної Ради України від 01.12.2015 № 9-1-15/1501 щодо заробітної плати ОСОБА_3 з січня по листопад 2014 року.

У частині задоволення позову рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржене.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Наразі, під час апеляційного провадження не встановлено порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому колегія суддів не вбачає підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Відмовляючи позивачу в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача втрат від інфляції у розмірі та 3% річних, суд першої інстанції послався на те, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тому стаття 625 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, врегульованих нормами трудового законодавства нормами законодавства про публічну службу.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором бо законом.

В постановах Верховного Суду України у справі № 6-49цс12 від 06 червня 2012 року та у справі № 6-38цс11 від 24 жовтня 2011 року, висловлена правова позиція, згідно якої за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Колегією суддів було встановлено відсутність між позивачем та відповідачем, як суб'єктом владних повноважень цивільно-правових відносин, відсутність цивільно-правового правопорушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, з вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між двома елементами.

Таким чином, зазначені норми цивільного права розповсюджуються на грошові зобов'язання що виникли з договірних правовідносин, в той час як спірні правовідносини регулюються нормами трудового законодавства.

Позивач у своїй апеляційній скарзі посилається на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Закону України «Про оплату праці».

Згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

За правилами ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 цього Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі за текстом - Порядок №159).

Відповідно до п. 2 цього Порядку компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з п. 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

До таких віднесено пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення).

У межах даного спору, позивач просить стягнути з відповідача одноразову грошову допомогу при звільненні.

Враховуючи, що така допомога має разовий характер, то посилання апелянта на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» є безпідставними.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог позивача є правильним, а прийняте ним рішення - законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні спору правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, водночас, відповідачем не доведено підстав для його скасування, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 25671,02 грн. - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 25 жовтня 2016 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.