Справа № 265/2675/16-а
Суддя: Мельник І. Г.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №265/2675/16-а
Провадження №2-а/265/84/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Мельник І.Г., за участю секретаря Цепи К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського міського центру зайнятості про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання дій Маріупольського міського центру зайнятості протиправними, зобов'язати відповідача перереєструвати її сина ОСОБА_2, як безробітного до 19.03.2016 року і припинити його реєстрацію на підставі п.41 абз.20 пп 1 п.37 Порядку реєстрації та перереєстрації безробітних, пп15 п.1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення», зобов'язати відповідача виплатити їй допомогу на поховання її сина ОСОБА_2 в розмірі передбаченому ст.. 29 Закону України «Про обов'язкове соціальне страхування на випадок безробіття» в обсязі прожиткового мінімуму та виплатити недоотриману допомогу по безробіттю за ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що її син ОСОБА_2 перебував на обліку у Маріупольському міському центрі зайнятості, як безробітний та отримував допомогу по безробіттю. 12.02.2016 року її син був направлений на стаціонарне лікування в інфекційне відділення лікарні № 4 та йому був виставлений діагноз атипова інфекційна пневмонія. Стаціонарне відділення лікарні її син не залишав до моменту своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, коли вона звернулася до відповідача про надання їй допомоги на поховання сина, їй було відмовлено. Свою відмову відповідач мотивував тим, що її син був знятий з обліку як безробітний в зв'язку з неявкою без поважних причин на реєстрацію. Вважає, що відповідач неправомірно зняв з обліку її сина, так як останній не з'являвся з поважних причин, в зв'язку з находженням на стаціонарному лікуванні в лікарні, відповідно незаконно відмовляє їй виплаті допомоги на поховання сина. Просить задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача Спесівцев В.Б. та Кравченко В.І., які діють на підставах та повноваженнях, перевірених судом, у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та надали письмові заперечення.

Відповідно до наданих заперечень, зазначав, що 10.11.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Маріупольського міського центру зайнятості з особистою заявою про надання статусу безробітного, на підставі якої наказом від 13.11.2015 року № НТ151113 йому було надано статус безробітного з 10.11.2015 року. Відповідно до пп.2 п.2 ст.44 Закону України «Про зайнятість населення» (далі Закон № 5067-У1) та абз.1 п.28 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу (далі Порядок № 198), зареєстрований безробітний зобов'язаний відвідувати центр зайнятості, в якому він зареєстрований, не рідше ніж один раз на 30 календарних днів.

Дата та час відвідувань безробітним центру зайнятості зазначаються в додатку 1 до персональної картки (далі ПК). Згідно додатку 1 до ПК ОСОБА_2, останньою узгодженою датою відвідування центру зайнятості під особистий підпис ОСОБА_2 зазначено 17.02.2016 року о 14.30 годин (рішення прийнято 25.01.2016 року під час попереднього відвідування). В зазначений день та час ОСОБА_2 до центру зайнятості не з'явився.

Відповідно до пп.7 п.1 ст.45 Закону № 5067-У1 та абз.2 пп.2 п.36 Порядку № 198, реєстрація безробітного припиняється у разі невідвідування без поважних причин центру зайнятості протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення про таке відвідування (наявність поважних причин підтверджується відповідними документами).

Отже з огляду на той факт, що ОСОБА_2 протягом 30 робочих днів з 25.01.2016 року не відвідував центр зайнятості, на підставі наведених норм наказом від 12.03.2016 року № НТ160312 реєстрацію ОСОБА_2 було припинено з 10.03.2016 року у зв'язку з невідвідуванням центру зайнятості без поважних причин.

Відповідно до абз.3 п.28 Порядку № 198 зареєстровані безробітні, які з поважної причини не змогли звернутися до центру зайнятості у строк, установлений для відвідування, повинні відвідати центр зайнятості не пізніше, ніж у день, що настає після закінчення дії обставин, що склалися у зв'язку з поважною причиною, за умови підтвердження її наявності відповідними документами. У разі коли такий день припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, особа повинна звернутися до центру зайнятості у перший робочий день, що настає за ним.

Таким чином, саме ОСОБА_2 мав надати підтверджуючі документи поважності причини невідвідування центру зайнятості. Тобто законодавство не передбачає право осіб, що не мають статусу зареєстрованого безробітного, надавати підтверджуючі документи поважності причини невідвідування центру зайнятості, на підставі чого 23.03.2016 року під час звернення до центру зайнятості позивачу було відмовлено у прийнятті свідоцтва про смерть її сина ОСОБА_2 та довідки з Маріупольської міської лікарні № 4 від ІНФОРМАЦІЯ_1, за відсутністю законних підстав для прийняття від позивача таких документів.

Також посилаючись на абз.3 п.28 Порядку № 198 зазначав, що ніхто крім зареєстрованого безробітного не може надати документи, які підтверджують поважність причин невідвідування центру зайнятості. Оскільки 19.03.2016 року документу, що підтверджує поважність причини невідвідування центру зайнятості ОСОБА_2 надано не було, поважність причини невідвідування центру зайнятості ОСОБА_2 не підтверджено, підстав для перереєстрації ОСОБА_2 в центрі зайнятості відсутні.

Посилаючись на п.1 ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» зазначав, що допомога на поховання у разі смерті безробітного або особи, яка перебувала на його утриманні, виплачується особам, які здійснювали поховання, у розмірі прожиткового мінімуму. Оскільки реєстрацію ОСОБА_2 було припинено 10.03.2016 році, на момент смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1) він не мав статусу безробітного, відповідно законних підстав для виплати позивачу допомоги на похованні, не має.

Таким чином, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із пп.2 ч.1 ст..1 Закону України «Про зайнятість населення» (надалі за текстом Закон № 5067-У1), безробітним визнається особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. У пп.8 зазначеної статті зареєстрованим безробітним вважається особа працездатного віку, яка зареєстрована в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, як безробітна і готова та здатна приступити до роботи.

У статті 43 Закону № 5067-У1 визначено, що статус безробітного особі надається за її особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до вимог ч.1 ст..44 Закону зареєстровані безробітні мають право у тому числі на безоплатне одержання від територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції. У ч.2 даної статті зазначені обов'язки зареєстрованого безробітного, а саме: пп. 2 відвідування територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, в якому він зареєстрований як безробітний у визначений і погоджений з ним час, але не рідше ніж один раз на тридцять календарних днів; пп.4 інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.

Як було встановлено у судовому засіданні ОСОБА_2, 10 листопада 2015 року звернувся до маріупольського міського центру зайнятості з особистою заявою про надання статусу безробітного. На підставі особистої заяви, наказом від 13.11.2015 року № НТ151113 ОСОБА_2 було надано статус безробітного з 10 листопада 2015 року (а.с.34; 38-39).

Згідно з абз. 1 п.28 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу (далі Порядок № 198), зареєстрований безробітний зобов'язаний відвідувати з метою пошуку підходящої роботи та отримання інших соціальних послуг центр зайнятості, в якому він зареєстрований, не рідше ніж один раз на 30 календарних днів.

З боку відповідача суду була надана персональна картка № НОМЕР_1 ОСОБА_2 та додаток 1 до персональної картки, згідно з яким дата та час відвідувань ОСОБА_2 центру зайнятості.

Згідно даного додатку, узгодженою датою відвідування центру зайнятості з боку ОСОБА_2 зазначено 17.02.2016 року о 14.30 годин, під його особистий підпис під час попереднього відвідування центру зайнятості 25.01.2016 року (а.с.35-37).

З боку позивача судубула надана довідка № 111, в якій зазначено, що ОСОБА_2 з 12.02.2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходився на лікуванні в стаціонаре інфекційного відділення Комунальної установи «Маріупольська міська лікарня № 4 ім. І.К.Мацука» (а.с.4).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецький області зроблений актовий запис № 477 від 19.03.2016 року (а.с.3).

В своїх запереченнях відповідач посилається на пп.7 п.1 ст.45 Закону № 5067-У1, абз.2 пп.2 п.36 Порядку № 198 та зазначає, що реєстрація безробітного припиняється у разі невідвідування без поважних причин центру зайнятості протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення про таке відвідування. При цьому зазначає, що мітін О.В. протягом 30 робочих днів з 25.01.2016 року не відвідув центр зайнятості, тому наказом від 12.03.2016 року № НТ160312 реєстрацію ОСОБА_2 було припинено з 20.03.2016 року у зв'язку з невідвідуванням центру зайнятості без поважних причин.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_2 перебуваючи на лікуванні в стаціонарі інфекційного відділення міської лікарні не мав можливості особисто повідомити центр зайнятості про поважність причин невідвідування центру зайнятості в узгоджену дату, тобто 17.02.2016 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Позивач у судовому засідані вказувала, що приходила до центру зайнятості в період коли її син знаходився на стаціонарному лікуванні та повідомляла про поважність причин неявки її сина реєстрацію, але ні яких документів у неї прийнято не було та було повідомлено, що після закінчення лікування її син самостійно повинен зявитися до центру зайнятості та повідомити про поважність причин невідвідування в узгоджену дату та час центру зайнятості. дані обставини з боку відповідача спростовані не були. також позивач зазначає, що після смерті сина, його похорон, вона 23.03.2016 року принесла до центру зайнятості довідку про находженні сина на лікування та свідоцтва про його смерть для отримання допомоги на поховання, але їй була надана довідка, що її син ОСОБА_2 станом на 23.03.2016 року не перебуває на обліку в Маріупольському міському центрі зайнятості (а.с.6). В послідуючим на її письмове звернення, відповідач повідомив, що її син був знятий з обліку як безробітний в звзяку з невідвідуванням центру зайнятості протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення та не надав документів. які б підтверджували поважність причин невідвідування (а.с.7-8).

Відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС) України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їх представників, показань свідків, письмових та речових доказів, висновків експертів.

У відповідності з вимогами ч. 2 вищевказаної статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

Згідно статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування,їхні посадові та службові особи зобов'язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 КАС України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що твердження відповідача, що саме ОСОБА_2 мав надати підтверджуючи документи поважності причини невідвідування центру зайнятості, є невірними.

У абз.4 п.28 Порядку № 198 зазначено, що поважними причинами невідвідування центру зайнятості у строк, установлений для відвідування, є хвороба громадянина, смерть членів його сім'ї та родичів, догляд за хворою дитиною віком до 14 років, відвідування лікарні, судових та правоохоронних органів, районних військкоматів, інших державних установ та інші обставини, які унеможливлюють відвідування центру зайнятості, які підтверджені відповідними документами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не відвідував центр зайнятості в узгоджену дату та час саме з поважних причин, тому відповідач незаконно припинив його реєстрацію з 10.03.2016 року.

Суд при вирішенні справи керується верховенством права, принципом законності, на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та зобовязаний перевірити чи було відповідачем прийнято рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина 3 статті 2 КАС України).

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що у даному випадку має повноваження скористатися правом наданим йому частиною 3 статті 162 КАС України, а саме прийняти іншу постанову, яка буде гарантувати дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача як людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень (у даному випадку це відповідач) та позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, і викласти їх не у такій редакції як просить позивач - визнання дій Маріупольського міського центру зайнятості протиправними, зобов'язати відповідача перереєструвати її сина ОСОБА_2, як безробітного до 19.03.2016 року і припинити його реєстрацію на підставі п.41 абз.20 пп 1 п.37 Порядку реєстрації та перереєстрації безробітних, пп15 п.1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення», а визнати неправомірними дії Маріупольського міського центру зайнятості в сфері зайнятості населення та скасувати наказ № НТ160312 від 12 березня 2016 року Маріупольського міського центру зайнятості про припинення реєстрації безробітного ОСОБА_2, у зв'язку з невідвідуванням без поважних причин територіального органу протягом 30 робочих днів. Оскільки відповідач прийняв рішенням і зняв ОСОБА_2 з реєстрації як безробітного, і без скасування цього рішення суд не зможе в повній мірі гарантувати дотримання і захист прав позивача, які визначені найвищими цінностями у діяльності держави.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобовязання Маріупольського міського центру зайнятості виплатити позивачу допомоги на поховання та суми матеріального забезпечення на випадок безробіття, що належить безробітному ОСОБА_2 і залишилася недоодержаною у зв'язку з його смертю, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 року № 1533-111, допомога на поховання у разі смерті безробітного або особи, яка перебувала на його утриманні, виплачується особам, які здійснювали поховання, у розмірі прожиткового мінімуму.

Як було встановлено у судовому засіданні позивач проживала разом зі своїм сином ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта позивача та персональною картою безробітного ОСОБА_2

З боку позивача суду були надані документи, які свідчать, що саме позивач поховала свого сина ОСОБА_2, а саме свідоцтво про поховання, відомості з цвінга про поховання ОСОБА_2

Таким чином, з урахуванням викладеного суд вважає, що вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача виплатити їй допомогу на поховання її сина ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно із статтею 37 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 року № 1533-111 зазначено, що суми матеріального забезпечення на випадок безробіття, що належать безробітному відповідно до цього Закону і залишилися недоодержаними у зв'язку з його смертю, виплачуються непрацездатним особам, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання.

Відповідно до частини другої даної статті зазначено, що батькам, дружині (чоловіку), а також членам сім'ї, які проживали разом з безробітним на день його смерті, сума недоодержаного матеріального забезпечення на випадок безробіття виплачується і в тому разі, якщо вони не належать до кола непрацездатних осіб, які перебували на утриманні померлого. При цьому, виплата здійснюється у разі, якщо звернення за належною до виплати сумою матеріального забезпечення на випадок безробіття надійшло не пізніше 6 місяців після смерті безробітного.

Судом у судовому засіданні було встановлено, що позивач є матір'ю померлого безробітного ОСОБА_2, яка проживала разом із сином на день його смерті та звернулася за сумою виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття у шістімісячний строк, отже суд вважає, що у позивача виникло таке право на отримання суми матеріального забезпечення на випадок безробіття, що належить безробітному ОСОБА_2 і залишилася недоодержаною у зв'язку з його смертю, тому в даній частині позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 8-11, 71, 86, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1, задовольнити частково.

Визнати дії Маріупольського міського центру зайнятості в сфері зайнятості населення, неправомірними.

Скасувати наказ № НТ160312 від 12 березня 2016 року Маріупольського міського центру зайнятості про припинення реєстрації безробітного ОСОБА_2, у зв'язку з невідвідуванням без поважних причин територіального органу протягом 30 робочих днів з дня прийняття рішення про таке відвідування відповідно до абзацу 2 пп 2 п.37 Порядку.

Зобов'язати Маріупольський міській центр зайнятості виплатити ОСОБА_1 допомогу на поховання ОСОБА_2 відповідно до ст..29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у розмірі прожиткового мінімуму.

Зобов'язати Маріупольський міській центр зайнятості виплатити ОСОБА_1 суму матеріального забезпечення на випадок безробіття, що належить безробітному ОСОБА_2 і залишилася недоодержаною у зв'язку з його смертю.

Постанова суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя ___________________________