Справа № 809/1316/16
Суддя: Лучко О.О.
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2016 р. Справа № 809/1316/16

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Лучко О.О.

за участю секретаря Волочій Л.І.

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: ОСОБА_4 реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради, державного реєстратора ОСОБА_5

про визнання протиправним і скасування рішення №28626455 від 09.03.2016,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради, державного реєстратора ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення №28626455 від 09.03.2016.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, суду пояснили, що в грудні 2015 року чоловік позивачки ОСОБА_6 видав своєму онукові ОСОБА_7 довіреність для здійснення реєстрації права власності на належну йому частину квартири, а вже 10.01.2016 ОСОБА_6 помер. Зазначили, що онук ОСОБА_7, будучи необізнаним, що право власності на нерухоме майно за померлим не реєструється, 03.03.2015 року звернувся до реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області із заявою про державну реєстрацію права власності. Відтак, 09.03.2016 року державний реєстратор ОСОБА_5 здійснив запис про державну реєстрацію права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 за №28626455. Пояснили, що у звязку з відкриттям спадщини після смерті чоловіка, позивач звернулась із заявою до приватного нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, нотаріус, встановивши, що право власності ОСОБА_6 на квартиру було зареєстровано після його смерті, в усній формі відмовив позивачці у видачі такого свідоцтва, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. На підставі наведеного позов просять задовольнити та визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 від 09.03.2016 року за №28626455.

Представник відповідача ОСОБА_4 реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечив, суду пояснив, що ОСОБА_4 не є правонаступником реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, оскільки набуло повноважень лише в частині реєстрації прав власності на нерухоме майно. Зазначив, що рішення про державну реєстрацію права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 від 09.03.2016 року за №28626455, вчинене державним реєстратором ОСОБА_5, не є протиправним, оскільки реєстратору не було відомо про смерть довірителя ОСОБА_6, а тому на підставі поданих документів та довіреності державний реєстратор прийняв рішення про реєстрацію права власності.

Представник відповідача державний реєстратор ОСОБА_5 в судове засідання не зявився. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи чи про причини неявки суду не надав. Документи, які надсилалися відповідачу 04.02.2015 року повернулися до суду з відміткою "Укрпошта" за закінченням терміну зберігання.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та відповідача, дослідивши та оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06.12.2011 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1, про що в Книзі реєстрації шлюбів 06.12.2011 року зроблено відповідний актовий запис №2187 (а.с. 8).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.02.1997 року квартира, що знаходиться за адресою: вул.Сніжна 38/2, м.Івано-Франківськ належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в рівних долях (а.с. 7).

Як вбачається із матеріалів адміністративної справи, 11.12.2015 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 зареєстровано довіреність, згідно якої ОСОБА_6 уповноважує ОСОБА_7, серед іншого вести його справи та представляти інтереси щодо виконання обовязків, реалізації майнових та особистих немайнових прав, захисту законних інтересів та підрисувати та подавати вій його імені всі необхідні документи, в тому числі заяви до будь-яких уповноважених установ та організацій (а.с. 62).

Судом встановлено, що 10.01.2016 року ОСОБА_6 помер, про що 11.01.2016 року складено відповідний актовий запис №78 та видано свідоцтво (а.с. 9).

03.03.2016 року ОСОБА_9, як уповноважена особа ОСОБА_6, що діяв на підставі зазначеної вище довіреності від 11.12.2015 року подав до реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області заяву про державну реєстрацію права власності, яка зареєстрована у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03.03.2016 року за реєстраційним номером 15928258 (а.с. 57-58).

09.03.2016 року державним реєстратором реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області ОСОБА_5 на підставі вказаної заяви та доданих документів прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 від 09.03.2016 року за №28626455.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач звернулася до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_10В. з приводу оформлення спадщини, однак їй в усній формі було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки запис про реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру зареєстровано у реєстрі речових прав на нерухоме майно після смерті останнього.

При вирішенні даного спору, суд виходив з наступного нормативного регулювання спірних правовідносин.

Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №1952-IV від 01.07.2004 року (далі Закон №1952-IV) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Відповідно до п. ч.1 ст.2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (ч.1 ст.12 Закону №1952-IV).

Згідно із ч.1 ст.12 Закону №1952-IV державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об'єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав, визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч.2 ст18 Закону №1952-IV).

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону №1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно із ч.5 ст.18 Закону №1952-IV заява про державну реєстрацію прав подається окремо щодо кожного об'єкта нерухомого майна.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону №1952-IV заява про державну реєстрацію прав та оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Згідно із ч.5 ст.20 Закону №1952-IV у разі подання заяви про державну реєстрацію прав у паперовій формі така заява формується, реєструється у базі даних заяв із зазначенням дати і часу реєстрації та скріплюється власним підписом заявника.

З оригіналів документів, поданих для державної реєстрації прав, виготовляються електронні копії шляхом сканування, які долучаються до заяви, зареєстрованої у базі даних заяв.

Згідно із ч.1 ст.24 Закону №1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (ч.2 ст. ст.24 Закону №1952-IV).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1952-IV записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону №1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п.41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється державним реєстратором за заявою, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст.

Відповідно до п.2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року №3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.248 Цивільного кодексу України представництво за довіреністю припиняється у разі, зокрема, смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Суд звертає увагу на те, що право власності на ? частини квартири за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_6 після смерті останнього.

Разом з тим, судом встановлено, що про наявність обставин, які перешкоджають державній реєстрації речових прав, державному реєстратору під час прийняття рішення про державну реєстрацію права власності не було відомо, оскільки від імені померлого діяв представник за довіреністю ОСОБА_7 Підстав для сумнівів щодо повноважень представника у державного реєстратора не було. Про те, що представник за довіреністю діяв від імені особи, яка вже померла, державному реєстратору також не було відомо.

За таких обставин суд не вбачає неправомірних дій державного реєстратора під час здійснення державної реєстрації прав на частину квартири. Однак, враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що рішення, прийняте з порушенням законодавства щодо померлої особи, є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Відповідно до ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

З урахуванням наведеного, суд прийшов висновку про правомірність позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Стосовно судових витрат, то в судовому засіданні під час розгляду даної справи, представник позивача подав заяву, в якій зазначив, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

На підставі ст.124 Конституції України, керуючись ст.ст. 2, 8-14, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 від 09.03.2016 року за №28626455.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Лучко О.О.

Постанова складена в повному обсязі 31.10.2016 року.