Справа № 826/26591/15
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2016-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

26 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Желтобрюх І.Л.,

Мамчура Я.С.

за участю секретаря судового засідання: Строй Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2016 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулись до суду першої інстанції із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у якій просили замінити стягувача - Відкрите акціонерне товариство Банк «Біг Енергія» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у виконавчому провадженні по примусовому виконанню виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. 19 березня 2011 року та зареєстрованого у реєстрі за №681.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2016 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - задоволено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу у якій просить оскаржувану ухвалу - скасувати та постановити нову, якою у задоволенні заяви про заміну виконавчого провадження - відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що при постановленні оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 вересня 2005 року між Відкритим акціонерним товариство «Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №11/01-09-2005 з додатками.

На забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №11/01-09-2005, між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_3 укладено Договір іпотеки, посвідчений 07 вересня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. за реєстровим №2646, відповідно до якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

20 березня 2011 року у зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов'язань нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. вчинено виконавчий напис №681 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

31 березня 2011 року постановою державного виконавця Відділу держаної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження № 25426593 з примусового виконання виконавчого напису нотаріусу Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. №681 від 20 березня 2011 року: боржник ОСОБА_3, стягувач Відкрите акціонерне товариство «Банк «БІГ Енергія» про звернення стягнення на квартиру, яка передана в іпотеку.

27 грудня 2013 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «БІГ Енергія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір купівлі-продажу права вимоги №3-233, згідно з яким до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компаня «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги за Кредитним договором №11/01-09-2005 від 07 вересня 2005 року з усіма додатковими договорами, укладеними між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_3.

22 січня 2014 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «БІГ Енергія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, посвідченим 07 вересня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. за реєстровим №2646.

Враховуючи викладене, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулось до суду першої інстанції із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Постановлюючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у зв'язку з укладенням вказаних вище договорів відступлення права вимоги перейшли права за Договір іпотеки, посвідчений 07 вересня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. за реєстровим №2646.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд може замінити сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Відповідно до ч. 5 ст.. 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 Цивільного кодексу України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом ч. 1 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України, статті 512 Цивільного кодексу України та ст.. 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, п. 1, 2 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв'язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв'язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п'ятої статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України за заявою заінтересованої сторони зобов'язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов'язки в зобов'язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту статей 512, 514 Цивільного кодексу України та статті 8 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги є правонаступництвом і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з наданням йому статусу сторони виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року (№6-122цс13).

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів зазначає, що у даній справі відсутні підстави для відступлення від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року (№6-122цс13).

Крім зазначеного, суд апеляційної не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії у Відкритого акціонерного товариства «Банк «Біг Енергія» останнє втратило можливість відчуження свого майна, у тому числі за договорами відступлення права вимоги, оскільки заявником не надано доказів про те, що договори від 27 грудня 2013 року №3-233 та від 22 січня 2014 року визнано недійсними.

Щодо доводів апеляційної скарги про суперечність у розмірах заборгованості за кредитним договором, які зазначено у виконавчому написі нотаріуса та договорі купівлі-продажу права вимоги від 27 грудня 2013 року - колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано адміністративний позов, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом розгляду у даній адміністративній справі є питання заміни сторони виконавчого провадження.

Натомість, визначення розміру заборгованості за кредитним договором не входять до обсягу позовних вимог у даній справі та, більше того, не можуть бути предметом розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Отже, доводи апеляційної скарги про суперечність у розмірах заборгованості за кредитним договором, які зазначено у виконавчому написі нотаріуса та договорі купівлі-продажу права вимоги від 27 грудня 2013 року, як підстава для скасування ухвали суду першої інстанції - не беруться до уваги апеляційною інстанцією.

Мотивуючи свої вимоги, апелянт зазначає, що виконавче провадження №25426593 закінчене на підставі постанови відділу ДВС Деснянського РУЮ в м. києві «Про повергнення виконавчого документу стягувачу» від 06 жовтня 2014 року. Зазначене виконавче провадження не відновлювалось у порядку, встановленому чинним законодавством.

Так, 06 жовтня 2014 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Данилюк Р.В. у межах виконавчого провадження №25426593 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» - наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Проте 03 квітня 2015 року начальником Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві у межах виконавчого провадження №25426593 винесено постанову про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 06 жовтня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_3 оскаржував у порядку адміністративного судочинства зазначену постанову від 03 квітня 2015 року, якою скасовано постанову про повернення виконавчого документа.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2015 року у справі №826/7532/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 про скасування постанови від 03 квітня (ВП №25426593) - відмовлено.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Отже, суд апеляційної, розглядаючи дану справу, не надає правову оцінку постанові від 03 квітня 2015 року, правомірність якої підтверджена судовими рішеннями у справі №826/7532/15.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Колегія суддів звертає увагу, що у ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено виключний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження. Проте у зазначеній нормі відсутня така підстава як «повернення виконавчого документа стягувачеві».

Отже, Законом України «Про виконавче провадження» передбачено такі процесуальні дії державного виконавця, як «закриття виконавчого провадження» (ст. 37) і «повернення виконавчого документа» (ст. 40).

Закриття виконавчого провадження і повернення виконавчого документа - це різні процесуальні дії, з різними наслідками їх застосування. Якщо виконавче провадження закривається за ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», то відповідно до ст. 38 воно не може бути розпочате знову.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом установленого Законом строку. Стаття 49 цього Закону не визначає такої підстави для закінчення виконавчого провадження як повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

У матеріалах справи відсутня постанова про закриття виконавчого провадження № 25426593.

Більш того, станом на дату розгляду даної адміністративної справи постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві скасована постановою начальника Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 03 квітня 2015 року.

Крім зазначеного, ОСОБА_3, з посиланням на вимоги ст.. 99 Кодексу адміністративного суду України, зазначає про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія» пропустили строк звернення до адміністративного суду.

Так, ч. 1, 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія» звернулись до суду першої інстанції із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Натомість, у ст.. 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено 6-місячний строк для подання адміністративного позову, а не заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

Порядок розгляду адміністративним судом заяв про заміну сторони виконавчого провадження передбачено ст.. 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч. 1 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд може замінити сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Тобто ч. 1 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України не обмежує заявника будь-яким строком для звернення до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження.

Приписами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 160, 165, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2016 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та підлягає оскарженню відповідно до вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 26.10.2016

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді І.Л. Желтобрюх,

Я.С. Мамчур

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Желтобрюх І.Л.

Мамчур Я.С