Справа № 753/14250/16-а
Суддя: Набудович І. О.
Дата ухвалення: 2016-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-а/753/662/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2016 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Набудович І.О., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Верховного Суду України, третя особа: Державна казначейська служба України про зобов'язаннявчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Верховного Суду України, третя особа: Державна казначейська служба України про зобов'язання відповідача виплатити суму вихідної допомоги за повних 38 років на посаді судді із розрахунку 32 831 грн. 44 коп. місячної заробітної плати. Свої вимоги мотивував тим, що на посаді судді він пропрацював з 21 березня 1977 року по 12 листопада 2015 року - повних 38 років, у тому числі суддею Верховного Суду України - 20 років. Постановою ВРУ від 12 листопада 2015 року № 788-VIII його було звільнено з посади судді ВСУ у відставку. Наказом Голови ВСУ від 7 грудня 2015 року № 1091-к його виключено зі складу ВСУ - з 8 грудня 2015 року, але вихідну допомогу до цього часу не нараховано і не виплачено. 6 червня 2016 року позивач звернувся із заявою до ВСУ про нарахування та виплату вихідної допомоги за повних 38 років роботи на посаді судді. Листом ВСУ від 16 червня 2016 року № 202-2389/0/8-16 у нарахуванні одноразової виплати вихідної допомоги було відмовлено на підставі того, що ст. 43 ЗУ «Про статус суддів» втратила чинність з 1 січня 2011 року, а ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою встановлювалася виплата вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, виключена на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року.

Відповідач по справі надав суду свої письмові заперечення щодо адміністративного позову.

Згідно ч. 4 ст. 183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням наявних у справі доказів, суддя приходить до висновку про можливість ухвалення судового рішення без проведення судового засідання, а відтак у відповідності до ч. 4 ст. 183-2 КАС України справа підлягає розгляду в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Вивчивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суддя дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач пропрацював на посаді судді з 21 березня 1977 року по 12 листопада 2015 року - повних 38 років, у тому числі суддею Верховного Суду України - 20 років.

Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 788-VIII позивача звільнено з посади судді Верховного Суду України у відставку.

Наказом Голови Верховного Суду України від 7 грудня 2015 року № 1091-к позивача виключено зі складу Верховного Суду України - з 8 грудня 2015 року.

Проте, як вказує позивач, вихідну допомогу йому до цього часу не нараховано і не виплачено.

6 червня 2016 року позивач звернувся із заявою до Верховного Суду України про нарахування та виплату вихідної допомоги за повних 38 років роботи на посаді судді.

Листом Верховного Суду України від 16 червня 2016 року № 202-2389/0/8-16 у нарахуванні одноразової виплати вихідної допомоги позивачу відмовлено на підставі того, що ст. 43 ЗУ «Про статус суддів» втратила чинність з 1 січня 2011 року, а ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою встановлювалася виплата вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, виключена на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року.

Згідно з розрахунком вихідної допомоги судді Балюка М.І. станом на 26 березня 2014 року, наданим Верховним Судом України, розмір вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат становить 328 314 грн. 40 коп. (32 831,44 грн. х 10 розмірів).

Нормативно-правовим актом, що визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, визначає систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів, є Закон № 2453.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 2453 суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Зокрема, ч .1 ст. 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Разом з тим, ч. 4 ст. 47 Закону № 2453 визначено, що незалежність судді забезпечується, зокрема: особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення; недоторканністю та імунітетом судді; незмінюваністю судді; порядком здійснення судочинства, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді; окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; функціонуванням органів суддівського самоврядування; визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім'ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; правом судді на відставку.

В той же час, в ч. 5 ст. 47 Закону № 2453 зафіксовано, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об'єднання зобов'язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

При цьому, ч. 6 ст. 47 Закону № 2453 визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Так, ч. 1 ст. 109 Закону № 2453 визначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст. 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

При цьому, ч. 3 ст. 109 Закону № 2453 визначено, що заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

В ч. 4 ст. 109 Закону № 2453 зафіксовано, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку (ч. 5 ст. 109 Закону № 2453).

В той же час, ч. 1 ст. 136 Закону № 2453 визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Тобто, як вбачається з вищевикладеного, звільнення судді у зв'язку з поданням ним заяви про відставку відбувається за наявності двох взаємопов'язаних обов'язкових умов, а саме наявності у судді стажу роботи, визначеного в ч. 1 ст. 109 Закону № 2453, та подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього й вільного, без стороннього впливу чи примусу, волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Так, в рішенні Конституційного Суду України №10-рп/2013 від 19.11.2013 р. (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст.ст. 103,109,131,132,135,136,137, пп.1 п.2 розділу XII «Прикінцеві положення», абз.4 п.3, абз.4 п.5 розділу XIIІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), Конституційний Суд України вказав, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 136 Закону № 2453, зокрема якою була передбачена виплата вихідної допомоги, з 01.04.2014 р. була виключена на підставі Закону № 1166.

В той же час, суд приймає до уваги рішення Конституційного Суду України №1-2/2013 від 03.06.2013 р. (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст.2, абз.2 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), в якому Конституційний Суд України вказав, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

В той же час, Конституційний Суд України у своєму рішенні №1-2/2013 від 03.06.2013 р. вказав, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст. 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Ради суддів України № 6 від 05.02.2015 р., в якому зафіксовано, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Разом з тим, в рішенні № 6 від 05.02.2015 р. при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України вказала про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального та соціального забезпечення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя, відповідно до ст. 127 Конституції України та ст. 53 Закону № 2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Так, суд вважає за необхідне зазначити, що підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку з підстав, не пов'язаних із статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів, як елемента їх незалежності.

Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку, суд вважає, що позивач набув право при виході у відставку на гарантовану виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки відмова у такій виплаті є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Таким чином, оскільки право на відставку позивач набув до набрання чинності Законом № 1166, яким було виключено ст. 136 Закону № 2453, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову та зобов'язання відповідача відповідно до ст. 136 Закону № 2453 вчинити дії щодо нарахування та виплати йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Згідно до ст. 94 КАСУ позивачеві підлягають відшкодуванню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. за рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 86, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Верховний Суд України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, виходячи з розрахунку 32831 грн. 44 коп. на місяць.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя І.О. Набудович