Справа № 813/2060/16
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2016 року № 813/2060/16
м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

судді Брильовського Р.М.,

судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Присташ І.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Ільницького О.В.,

представника відповідача Матлай Й.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі по тексту ОСОБА_1 , позивач) до Міністерства оборони України (надалі по тексту відповідач), в якій просить суд:

-визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 відповідно до висновку комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених від військової служби (протокол №24 від 08.04.2016 року);

-зобов`язати Міністерство оборони України розглянути документи ОСОБА_1 та призначити і виплатити одноразову грошову допомогу відповідно до вимог Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) збори та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975.

Ухвалою суду від 29.06.2016 року у даній адміністративній справі відкрито провадження та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою суду від 16.08.2016 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем неправомірно відмовлено йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, якою затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, він має право на її отримання, як інвалід ІІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби.

Відповідач проти позову заперечив, надав суду письмові заперечення, вказує, що позивач був звільнений з військової служби ще в 1979 році тобто до проголошення незалежності та створення самостійної держави України. Відповідно, військову службу в Збройних Силах України він ніколи не проходив, військовослужбовцем Збройних Сил України чи інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України не був і військову службу закінчив як військовослужбовець Збройних Сил колишнього Союзу PCP, а тому в силу ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» норми відповідного Закону на нього не поширюються.

А відтак, оскільки на ОСОБА_1 не поширюються норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то Міністерство оборони України не вправі було приймати рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності, а тому, законних підстав для задоволення позову немає.

Крім того, відповідач зазначає, що якщо навіть припустити, що на позивача, як на колишнього військовослужбовця Збройних Сил СРСР поширюються норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то і в такому разі позов був би необґрунтований, виходячи з наступного. Так, Законом, який діяв на момент встановлення позивачу інвалідності, військовослужбовець строкової служби міг претендувати на вищезазначену виплату лише за умови, якщо інвалідність настала або під час проходження служби, або протягом трьох місяців після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби.

Позивач був звільнений з строкової військової служби 31.05.1979 року, а інвалідність йому була встановлена лише 23.05.2007 року тобто далеко після закінчення встановленого законом тримісячного терміну, а відтак законного права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач не має.

Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та поясненнях до неї, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, наведених у письмових запереченнях на позов.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що з 12.05.1977 року до 31.05.1979 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі у лавах Збройних Сил, що підтверджується копією військового квитка НОМЕР_1 та копією довідки від 10.02.2016 року №27.

Під час проходження служби позивач отримав множинне осколкове поранення м`яких тканин передньої грудної стінки справа з наявністю зміцнілих шкірних рубців в місцях поранення, яке було визнано таким, що пов`язане із виконанням обов`язків військової служби (копія листа заступника командира в/ч 29218 по медичній частині від 15.01.1981 року №6, копія листа командира в/ч 29218 від 23.01.2001 року та копія витягу з постанови №15 14-ої військово-лікарської комісії ЗахОК від 16.01.2003 року).

Вищевказане стало підставою для встановлення позивачу 23.05.2007 року третьої групи інвалідності через поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби (довідка серія ЛВА-І № 350669).

У 2015-2016 році позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовців, згідно зі ст.ст. 16, 16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) збори та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975.

29.05.2016 року Міністерством оборони України було повернуто позивачу пакет документів без реалізації, зважаючи на те, що згідно з витягом з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених від військової служби №24 від 08.04.2016 року комісія Міністерства оборони України дійшла висновку про необхідність повернення документів ОСОБА_1 , оскільки в наданих матеріалах немає підтвердження настання інвалідності під час проходження військової служби або не пізніше як через три місяці після звільнення з такої служби, як це передбачено підпунктом 4 пункту 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499.

Позивач вважає, що комісія відповідача, дійшовши до висновку про необхідність повернення на доопрацювання документів, діяла не на підставі, поза межами повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, вважає дії відповідача протиправними.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема Розділом ІІ цього Закону встановлені права військовослужбовців щодо грошового забезпечення.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців, відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Так, згідно з ч. 1, п.4 ч.2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (надалі по тексту Порядок).

Відповідно до п.3 Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно ч.1. п. 6 Порядку одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Отже, виходячи з буквального тлумачення ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» колегія суддів дійшла висновку, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає у тому разі коли інвалідність настала після його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2014 року справа № 21-446а14.

Матеріали справи свідчать, що 23.05.2007 року позивачем отримано третю групу інвалідності через поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби (копія довідки серія ЛВА-І №350669).

Таким чином, застосування відповідачем при вирішенні питання у спірних правовідносинах Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499, на підставі положень п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) збори та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві» є незаконним, та таким, що обмежує законне право позивача на належні соціальні виплати громадян на сьогодні (оскільки постановою фактично змінюється порядок реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги, шляхом встановлення спеціальних дискримінуючих правил застосування порядку призначення та виплати допомоги, що не відповідає Закону, щодо осіб, які отримали інвалідність у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби до набрання чинності відповідними законодавчими змінами та не отримували її раніше).

Згідно з принципом законності при здійсненні правосуддя в адміністративних судах у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радо України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги виникло з 01.01.2014 року зі змінами до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 року, а звернення від позивача про призначення допомоги надійшло у 2016 році, підстави для застосування при розгляді документів та вчинення оскаржуваних дій відповідачем Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 - відсутні, а дії, вчинені на його підставі відповідачем, є протиправними.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Міністерство оборони України призначити і виплати ОСОБА_1 одноразову грошовому допомогу відповідно до вимог Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) збори та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, суд зазначає наступне.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Таким чином, вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді справи за адміністративними позовами про зобов`язання органів Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу по інвалідності, суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про виплату такої допомоги, що не належить до компетенції суду.

Відтак, суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) збори та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 05 липня 2016 року №К/800/3396/16 та у постанові Вищого адміністративного суду України від 24.05.2016 року №К/800/4040/16.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Частиною 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства України, колегія суддів дійшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-71, 72, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 відповідно до висновку комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених від військової служби (протокол №24 від 08.04.2016 року).

Зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) збори та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975.

У задоволенні решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України в користь ОСОБА_1 551 (п`ятсот п`ятдесят один) грн. 21 коп. судових витрат.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Сакалош В.М.

Суддя Брильовський Р.М.

Суддя Потабенко В.А.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 31 жовтня 2016 року.