Справа № 815/223/16
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2016-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/223/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Димерлія О.О., Коваля М.П.

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр подав апеляційну скаргу на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Постановою від 06 квітня 2016 року, ухваленою в порядку письмового провадження, Одеський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення від 25 грудня 2015 року №501 на підставі наказу від 25 грудня 2015 року №246 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, не дослідив доводи, зазначені позивачем у позовній заяві щодо причин виїзду з ОСОБА_2 та пошуку притулку в Україні, у звязку з обґрунтованим побоюванням переслідувань за релігійними переконаннями.

Апелянт зазначає, що наявність неточностей та розбіжностей у його поясненнях, наданих співробітникам міграційної служби, зумовлено виключно нечіткістю перекладу. Письмових доказів переслідувань на Батьківщині він не може надати, однак всі факти, викладені в його поясненнях, є правдивими.

Апелянт посилається на те, що при вирішенні спору суд не врахував інформації по країні його походження, розміщену на офіційних сайтах та інших носіях, яка належить до загальновідомої інформації та яка не потребує доказування на підставі ч.2 ст.72 КАС України.

Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області письмових заперечень на апеляційну скаргу не надало.

Ухвалюючи постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_2, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, комуна Артома, за національністю гвінеєць, за віросповіданням християнин-католик. Рідна мова французька. За сімейним станом неодружений, дітей не має. Має вищу освіту: з 1995 року до 2001 року навчався в школі «Піта» у м. Конакрі, ОСОБА_2; з 2001 року до 2009 року навчався у школі «Махатама Ганді» м. Конакрі, ОСОБА_2; з 2009 року до 2011 року навчався в університеті ОСОБА_3 у м. Конакрі, ОСОБА_2.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр вилетів 17.04.2015р. на підставі туристичної візи до РФ, авіарейсом м. Конакрі - Марокко - м. Стамбул м. Москва. До України потрапив нелегально, поза пунктом пропуску, автомобільним шляхом. Дата і місце перетину кордону України - 16.05.2015р., м. Одеса.

Також суд першої інстанції встановив, що із заявою №353 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр звернувся 18 грудня 2015 року.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом №246 від 15.12.2015р., позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону відсутні. Про прийняте рішення позивачу вручено повідомлення від 25.12.2015р. №501.

З посиланням на положення п.1, п.13 ч.1 ст.1, п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд першої інстанції зазначив, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Така відмова органу міграційної служби є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Досліджуючи правомірність оскарженого рішення відповідача, суд першої інстанції встановив, що причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр зазначив, що він з дитинства сповідує християнство-католицизм, як і його батьки. З рідним батьком він втратив звязок у дитинстві. У другому шлюбі чоловік матері за віросповіданням мусульманин і його родичі також, який намагався схилити матір позивача та його змінити віросповідання, але позивач з його матірю відмовлялись, на цьому ґрунті неодноразово виникали конфлікти. 09.09.2014р. матір позивача була жорстоко побита родичами чоловіка і від отриманих травм вона померла 20.09.2014р. у лікарні. У звязку з цим, позивач побоюється за своє життя та зазначає про переслідування за релігійними переконаннями, внаслідок чого він був змушений покинути країну походження в пошуках захисту.

Проаналізувавши матеріали особової справи позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач надав вигадану інформацію загрози його життю, через те, що у наданих ним поясненнях є розбіжності. Зокрема, суд встановив, що в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр зазначив, що він проживає зі своєю матірю та двома братами в районі Нзерекоре, де релігія між мусульманами і християнами не пробачається (а.с. 56), тоді як в анкеті від 18.12.2015р. №353 він зазначив, що проживав все своє життя з матірю та двома братами на вул. Ламбаї, комуна Аратома, м. Конакрі.

Також, суд першої інстанції встановив, що в протоколі співбесіди від 25.12.2015р. та при анкетуванні від 18.12.2015р. відрізняються пояснення позивача щодо місця проживання його батька, місця проживання його братів, дати та місця смерті його матері.

Суд першої інстанції, врахував, що ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр не звертався до правоохоронних органів, зважаючи на факт загибелі матері.

У звязку з цим, суд першої інстанції погодився з висновками Управління ДМС України в Одеській області, що надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

За висновками суду першої інстанції, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також, суд не встановив жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до ОСОБА_2. Зазначена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення відповідача, оформлене наказом №246 від 25.12.2015р., яким ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обґрунтованим, а тому позов про його скасування задоволенню не підлягає.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які зявились у судове засідання, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору є правомірність рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформлене наказом №246 від 25.12.2015р., про відмову громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як такому, у якого відсутні умови, передбачені п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно п.195 «Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)» у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ст.4 ОСОБА_4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ст.8 ЗаконуУкраїни «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр вказує на формальний підхід до розгляду питання щодо надання йому статусу біженця та прийняття рішення без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення. Однак, зазначені твердження апелянта спростовуються матеріалами справи, зокрема наявною копією особової справи позивача.

Апеляційний суд встановив, що причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр зазначає побоювання стати жертвою переслідувань, у звязку з його релігійними переконаннями, чоловіком його матері, який, разом із своїми родичами, намагається схилити позивача змінити віросповідання та прийняти мусульманство.

Проаналізувавши заяву, анкету від 18.12.2015р. та протокол співбесіди від 25.12.2015р., апеляційний суд встановив, що в поясненнях ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр міститься ряд суттєвих розбіжностей, що ставить під сумнів їх правдоподібність, а саме:

- в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що він проживав зі своєю матірю та двома братами в районі Нзерекоре, тоді як в анкеті від 18.12.2015р. №353 він зазначив, що проживав все своє життя з матірю та двома братами на вул. Ламбаї, комуна Аратома, м. Конакрі;

- в анкеті від 18.12.2015р. №353 позивач зазначив, що 09.09.2014р. під час відвідування з матірю нічної молитви, прийшли мусульмани та їх побили, внаслідок чого його матір отримала удар по голові та померла 20.09.2014р. Під час проведення співбесіди від 25.12.2015р. позивач вже зазначив, що матір померла 15.09.2014р., а в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем зазначено, що матір померла впродовж місяця;

- в протоколі співбесіди від 25.12.2015р. позивачем зазначено, що його рідний батько проживає у м.Нзерекоре (м. Гвінея), однак в анкеті від 18.12.2015р. №353 вказав, що його батько проживає у Габон, м. Лібревін.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач надавав неправдиві та суперечливі твердження стосовно обставин, що слугували причиною його виїзду з країни громадянського походження та неможливості повернення до ОСОБА_2.

Під час розгляду адміністративної справи апеляційний суд не встановив і фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр в країні громадянського походження. Також, апелянт не довів жодних фактів щодо можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину; в той час як загроза загальної небезпеки в регіоні постійного проживання позивача спростовується перевіреною інформацією по країні походження. Суд не встановив наявність будь-яких явних збройних конфліктів на території ОСОБА_2.

Апеляційний суд зазначає, що при прибутті на територію України в травні 2015 року за захистом до її уповноважених органів ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр звернувся в грудні 2015 року. При цьому апелянт не може обґрунтувати звернення за захистом після тривалого перебування на території України, що свідчить про наявність у діях позивача зловживань процедурою легалізації.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр вилетів 17.04.2015р. на підставі туристичної візи до РФ. До України потрапив нелегально 16.05.2015р. При цьому, апелнят не обґрунтував не звернення за захистом до уповноважених органів Російської Федерації, на території якої він пробув місяць і яка є третьою безпечною країною для нього.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Апеляційний суд вважає, що обставини, на які посилається апелянт як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або релігійних чи політичних переконань.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, як субєкт владних повноважень, на якого частиною 2 статті 71 КАС України покладений обовязок доказування правомірності прийнятих ним рішень в адміністративному суді, довело, що при розгляді заяви ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр про надання йому статусу біженця в Україні, ним здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, відповідач прийняв рішення відповідно до повноважень, визначених ст.8 ЗаконуУкраїни «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин, а також з врахуванням інформації по країні походження, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр.

Доводи апеляційної скарги висновків відповідача та суду не спростовують, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 69-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч.5 ст.254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Жінюр Жістін Жінюр залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 06 жовтня 2016 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя О.О.Димерлій

суддя М.П.Коваль