Справа № 826/3667/16
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

24 жовтня 2016 року м. Київ№ 826/3667/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича

2. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича (далі - Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадиров В.В., Уповноважена особа, відповідач 1), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, Фонд, відповідач 2) про:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 при розгляді вимог ОСОБА_1 щодо включення її до реєстру кредиторів за вкладами в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» по договорам банківських вкладів без поповнення: № 003-11510-011013 від 01.10.2013 та № 006-11514-211013 від 21.10.2013;

- зобов'язання відповідачів 1, 2 включити вимоги ОСОБА_1 до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» по договорам банківських вкладів без поповнення: 003-11510-011013 від 01.10.2013 та № 006-11514-211013 від 21.10.2013 зі сплатою процентів в кінці строку на загальну суму 19 591,88 дол. США та віднести її вимоги до відповідної черги в порядку, встановленому чинним законодавством.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на звернення до відповідача 1 з заявою про визнання її кредитором ПАТ «Дельта Банк», відповіді не отримала.

Непогодившись з протиправною бездіяльністю відповідача 1 при розгляді її вимоги щодо включення її до реєстру кредиторів за вкладами в ПАТ «Дельта Банк» та маючи намір бути включеною до реєстру кредиторів за вкладами в ПАТ «Дельта Банк» по вказаним вище договорам банківських вкладів звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Відповідачі 1, 2 подали до суду свої письмові заперечення, в яких просили в задоволенні позовних вимог повністю відмовити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача 1 проти задоволення позову заперечував.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з неявкою в судове засідання 15.09.2016 представника відповідача 2, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши в письмовому провадженні матеріали справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Частиною п'ятою статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що в постанові Верховного Суду України, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, що була неоднаково застосована.

Як встановлено судом, постановою Верховного Суду України у справі № 826/20410/14 від 15.06.2016 заяву представника ОСОБА_3 задоволено частково; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2015 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2015 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 23 квітня 2015 року скасовано, провадження в адміністративній справі закрито.

У вказаній вище постанові Верховний Суд України дійшов висновку про те, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

За приписами ч. 1 ст. 2442 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З приводу вказаного вище, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною третьою ст. 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 № 2343-ХІІ передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, статтею першою Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VІ ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних вище норм законодавства та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду прийнято Рішення від 02.10.2015 № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», та на підставі цих рішень розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно та призначено Уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирову Владиславу Володимировичу на 2 роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

За вказаних обставин, суд вважає, що дана справа, підвідомча господарському суду, так як по своїй суті є спором про майнові вимоги до банку.

Суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, на виконання приписів частини другої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд роз'яснює позивачу, що такі справи підвідомчі господарським судам.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 128, ст. 157, ст. 160, ст. 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Провадження у справі № 826/3667/16 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

2. Копії ухвали про закриття провадження у справі невідкладно надіслати сторонам.

3. Роз'яснити позивачу, що повторне звернення з тими самими позовними вимогами не допускається.

4. У випадку оскарження ухвали позовні матеріали будуть скеровані до суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими в ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя І.М. Погрібніченко