Справа № 461/7825/15-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/4494/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

головуючого: Мороз Л.Л.,

суддів: Горбатюка С.А.,

Шведа Е.А.,

розглянула у порядку письмового розгляду касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Галицького районного суду м. Львова від 30.09.2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання протиправною та скасування ухвали,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з адміністративним позовом до Львівської міської ради, в якому просив визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 19.06.2015 року № 4816 «Про скасування ухвали міської ради від 10.07.2008 року №1996 «Про користування гр. ОСОБА_3 земельною ділянкою на АДРЕСА_1

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 30.09.2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2016 року, позов задоволено. Визнано протиправною і скасовано ухвалу Львівської міської ради від 19.06.2015 року № 4816 «Про скасування ухвали міської ради від 10.07.2008 №1996 «Про користування гр. ОСОБА_3 земельною ділянкою на АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_2 подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального та матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та закрити провадження у справі.

Перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У цій справі суди встановили, що ОСОБА_3 є власником цегляного нежитлового приміщення господарських споруд загальною площею 153,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення господарських споруд від 04.09.2006 року.

10 липня 2008 року Львівською міською радою прийнята ухвала № 1996 «Про користування гр. ОСОБА_3 земельною ділянкою на АДРЕСА_1», згідно якої ОСОБА_3 передана земельна ділянка площею 0,086 га на АДРЕСА_1 в оренду строком на 10 років для обслуговування господарських споруд за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання - землі комерції. Цією ухвалою зобов'язано ОСОБА_3 у місячний термін укласти з Львівською міською радою договір оренди землі та провести його державну реєстрацію, а департамент містобудування - внести відповідні зміни у земельно-кадастрові дані.

На підставі ухвали Львівської міської ради 11.08.2008 року між ОСОБА_3 та Львівською міською радою в особі директора департаменту містобудування ОСОБА_6 укладений договір оренди землі № Ф-1068, згідно з яким орендодавець - Львівська міська рада надала, а орендар - ОСОБА_3 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться у м. Львові на АДРЕСА_1 для обслуговування господарських споруд.

19 червня 2015 року Львівською міською радою прийнята ухвала № 4816 «Про скасування ухвали міської ради від 10.07.2008 року № 1996 «Про користування гр. ОСОБА_3 земельною ділянкою на АДРЕСА_1», вирішено з метою врегулювання ситуації щодо будівництва на АДРЕСА_1 та, враховуючи думку мешканців, скасувати ухвалу міської ради від 10.07.2008 року № 1996 "Про користування гр. ОСОБА_3 земельною ділянкою на АДРЕСА_1". Зобов'язано юридичне управління у встановленому порядку звернутися до суду щодо скасування договору оренди землі від 11.08.2008 року № Ф-1068, а управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування - внести відповідні зміни у земельно-кадастрові дані.

Вирішуючи спір по суті, суди керувалися тим, що справа, яка розглядається, є адміністративною. Проте цей висновок не можна визнати обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Таким чином, у справі, що розглядається, суди дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею може бути розглянуто за правилами КАС.

Аналогічна позиція зазначена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.02.2015 року у справі № 21-34а15.

Проте, суди попередніх інстанцій на вказане не звернули уваги. Зокрема, суд апеляційної інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржувану ухвалу, Львівська міська рада здійснювала владну управлінську функцію, передбачену для неї частиною дев'ятою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Предметом даного спору є визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради від 19.06.2015 року, яка не породжує будь-яких цивільних прав для позивача, яка є актом індивідуальної дії органу місцевого самоврядування (суб'єкта владних повноважень), а спір у даній справі виник лише через наявність чи відсутність у відповідача компетенції у сфері управління на прийняття оскаржуваної ухвали, тобто можливості скасування своїх попередніх рішень. Адміністративний позов не спрямований на захист цивільного права, так як спірна ухвала не вплинула на цивільні права позивача. Крім того, оскаржуваним рішенням Львівська міська рада не надавала позивачу права оренди земельної ділянки, а скасувала своє попереднє рішення - ненормативний правовий акт одноразового застосування, який вичерпав свою дію шляхом виконання.

Колегія суддів з вказаними висновками не погоджується, оскільки ухвала Львівської міської ради від 19.06.2015 року стосується цивільних прав позивача, а саме припиняє його право оренди. До того ж, на підставі ухвали Львівської міської ради від 11.08.2008 року між ОСОБА_3 та Львівською міською радою укладений договір оренди землі, згідно з яким орендар - ОСОБА_3 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку. Скасування ухвали Львівської міської ради від 11.08.2008 року оскарженою у цій справі ухвалою Львівської міської ради від 19.06.2015 року позбавляє позивача права оренди, яке виникло на підставі ухвали місцевої ради та укладеного договору.

Також, колегія суддів зазначає, що місцева рада здійснювала повноваження, передбачені частиною дев'ятою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не тільки при прийнятті ухвали від 19.06.2015 року, але й при прийнятті ухвали від 11.08.2008 року також. Однак визначальним є той факт, що при постановленні кожної з цих ухвал місцева рада вирішувала питання про право оренди позивача, що свідчить про існування спору про право та необхідність розгляду такого спору у порядку цивільного судочинства.

Тому рішення у цій справі підлягають скасуванню внаслідок неправильного застосування норм процесуального закону.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 КАС суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 157, 222, 228, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 30.09.2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2016 року у цій справі скасувати, закрити провадження у справі.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: