Справа № 2а-5/11
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/1166/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Мороза В.Ф.,

Черпіцької Л.Т.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Татарівської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Татарівської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, в якому просила: визнати недійсним та скасувати пункту 4.3 рішення Татарівської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 18 грудня 2009 року № 128/39/2009 «Про питання землекористування на території сільської ради»; зобов'язати Татарівську сільську раду Яремчанської міської ради Івано-Франківської області вирішити за правилами частини другої статті 30 Земельного Кодексу України звернення позивача щодо поділу прибудинкової території по АДРЕСА_1 та передати поділені земельні ділянки у безоплатну приватизацію в установленому порядку шляхом надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із зазначенням її місцезнаходження.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що вона, як співвласник жилого будинку, має право вимагати поділу відповідної земельної ділянки та на приватизацію відповідної її частини, якій передує надання відповідачем дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Постановою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі позивач, із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційних скарг, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Кремінцівської сільської ради від 10 листопада 1969 року № 22 (Кремінці - колишня назва с. Татарів) санаторію «Татарів № 2» надано дозвіл на будівництво двох чотирьохквартирних цегляних та одного одноквартирного дерев'яного житлових будинків на території санаторію, а також виділено та закріплено для будівництва цих будинків земельну ділянку площею 0,12 га.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04 грудня 1992 року, укладеного між Надвірнянською центральною районною лікарнею Івано-Франківської області (продавець) та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище позивача) (покупець), остання придбала квартиру АДРЕСА_1

У 2009 році ОСОБА_2 звернулась до Татарівської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області з питанням щодо передачі їй у власність земельної ділянки для обслуговування зазначеної квартири.

Рішенням Татарівської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 18 грудня 2009 року № 128/39/2009 «Про питання землекористування на території сільської ради» позивачу відмовлено в передачі у приватну власність зазначеної земельної ділянки в зв'язку з тим, що ця земельна ділянка не облікована за нею.

Вважаючи, що спірним рішенням та діями відповідача порушені її права на безоплатну приватизацію земельної ділянки, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не є належним користувачем земельної ділянки, щодо якої ставить питання про виділення та безоплатну приватизацію, адже не надав відповідних правовстановлюючих документів.

Колегія суддів вказує на передчасність висновків судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказану норму слід розуміти так, що судове рішення є законним, якщо воно ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, порушення яких є підставою для скасування чи зміни судового рішення судом вищої інстанції. Це випливає з конституційного принципу законності (пункт 1 частини третьої статті 129 Конституції України, стаття 9 Кодексу адміністративного судочинства України). При цьому законність необхідно трактувати не суто формально - як дотримання вимог закону, а у ширшому значенні - у світлі верховенства права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Таким чином, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Це означає, що судове рішення має міститись пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Таких висновків необхідно дотримуватися судам під час ухвалення рішень.

Судами викладеного не дотримано.

Так, як зазначено вище, поряд із оскарженням рішення відповідача про від 18 грудня 2009 року, яким ОСОБА_2 відмовлено в передачі у приватну власність земельної ділянки з мотивів, що земельна ділянка не облікована за нею, позивачкою заявлені вимоги про зобов'язання відповідача:

вирішити за правилами частини другої статті 30 Земельного Кодексу України звернення позивача щодо поділу прибудинкової території по АДРЕСА_1;

передати поділені земельні ділянки у безоплатну приватизацію в установленому порядку шляхом надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із зазначенням її місцезнаходження.

Суд першої інстанції, з посиланням на норми Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII та Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, якими врегульовано питання переходу права власності (користування) земельними ділянками та підтвердження такого права, з огляду на відсутність у позивачки правовстановлюючих документів на земельну ділянку, дійшов висновку про відсутність правових підстав для безоплатної приватизації земельної ділянки та необхідність звернення позивачки до відповідача в порядку, визначеному статтею 118 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III.

Однак, судом не надана оцінка позовним вимогам про зобов'язання відповідача вчинити дії. При цьому, однією з таких вимог є надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як то передбачено статтею 118 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III.

На переконання колегії суддів, заявлені позивачкою вимоги створюють різні об'єкти дослідження.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 залишились без належного розгляду.

При цьому, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача вирішити за правилами частини другої статті 30 Земельного Кодексу України, дійшов висновку про те, що земельна ділянка не відноситься до відповідної категорії земель (несільськогосподарських угідь при ліквідації сільськогосподарських підприємств, відповідно до назви статті Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III). Однак, як убачається з позовної заяви, позивачка ставить питання про поділ земельної ділянки в порядку статті 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII.

Також, оперуючи поняттям «закріплення земельної ділянки», суд першої інстанції не розкрив його змісту.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на такі помилки, та, у свою чергу, звузив об'єкт дослідження до аналізу правомірності оскаржуваного рішення відповідача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судами не визначено юридичного статусу зазначеного житлового будинку, що з огляду на положення статті 42 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III може прямо вплинути на порядок надання у власність (користування) земельної ділянки; не досліджено технічної документації відповідного будинку, позаяк на цьому наполягав представник позивача; не досліджено питання чинного порядку поділу та обліку земельних ділянок; не надана оцінка твердженням позивача про те, що інші земельні ділянки на прибудинковій території перебувають у приватній власності співвласників відповідного житлового будинку.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, зважаючи на недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо повного і всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішень судів обох інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судам при новому розгляді необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій ухвалі зауважень, за необхідності - уточнити зміст та підстави заявлених позовних вимог, після чого надати оцінку останнім крізь призму частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням установленого статтею 8 цього Кодексу принципу верховенства права.

Керуючись статями 160, 167, 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку статей 235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: