Справа № 817/1261/16
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 жовтня 2016 р. Р і в н е 817/1261/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А., за участю секретаря судового засідання Левченко Т.М., сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: не прибула,

відповідача: представник ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ДДВС
про скасування постанови
В С Т АН О В И В:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернулася до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ДДВС МЮУ, відповідач) про скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ ОСОБА_3 ВП №38604679 про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.07.2016 року.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначила, що із постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ ОСОБА_3 ВП №38604679 про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.07.2016 року не згідна, вважає її протиправної та такою, що підлягає скасуванню оскільки у державного виконавця були відсутні правові підстави визначені ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" для повернення виконавчого документа. Таким чином, з підстав наведених в позові, позивач просила позовні вимоги задовольнити повністю.

Позивач у судове засідання, не з'явилася, про дату, час, місце судового засідання судом повідомлялася належним чином. До початку судового засідання позивач подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Судом не визнавалася обов'язковою участь позивача в судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача, у ході судового засідання, адміністративний позов не визнав та вказав, що головний державний виконавець ДДВС МЮУ на підставі та у відповідності до норм чинного законодавства прийняв спірну постанову. З таких підстав, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 21.04.2016 року у справі №2а/1770/4219/2011 було змінено спосіб виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 12.12.2011 року у справі №2а/1770/4219/2011 шляхом стягнення з Міністерства соціальної політики України () цільовим призначенням кошти в сумі 1023086 (один мільйон двадцять три тисячі вісімдесят шість) грн. 00 коп. на рахунок Київської обласної державної адміністрації для придбання житла ОСОБА_4, як вдові ОСОБА_5 з підстав, що передбачені п. 10 ч.1 ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та потребують особливого догляду" (а.с. 7-9).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ ОСОБА_3 ВП № 38604679 про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.07.2016 року було повернуто стягувачеві виконавчий лист Рівненського окружного адміністративного суду виданого по справі № 2а/1770/4219/2011 11.09.2012 року (а.с. 4-5, 6).

В обґрунтування спірної постанови головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ вказав, що відповідно до статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" стягувачу слід звернутися з виконавчим документом до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів за місцем знаходження боржника.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами 2 та 3 ст. 3 Закону передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Органи, установи, організації та особи, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не є органами примусового виконання, крім органів та посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання встановлює Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" №4901-VI від 05.06.2012 (далі - Закон № 4901).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №4901, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:

- державний орган;

- державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);

- юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Частиною 1 ст. 3 Закону №4901 передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Так, з системного аналізу вказаних нормативно-правових актів вбачається, що рішення про стягнення коштів з державних органів виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Разом з тим, відповідно до п. 3 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №4901 передбачено, що виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону субєкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Крім того, механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", інвентаризація та погашення заборгованості за ними визначається Порядком погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №440 від 03.09.2014 (далі - Порядок № 440).

Відповідно до п. 2 Порядку № 440 терміни вживаються в такому значенні:

боржник - зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб'єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення;

рішення - виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" суб'єкти, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року.

З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до виконавчого листа Рівненського окружного адміністративного суду виданого у справі №2а/1770/4219/2011 11.09.2012 року боржника - Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (в подальшому замінено на Міністерство соціальної політики України) було зобов'язано вчинити певні дії майнового характеру (ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 21.04.2016 року спосіб виконання рішення замінено на стягнення коштів).

Пунктом 3 Порядку №440 передбачено, що рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Так, як встановлено з матеріалів адміністративної справи, стягувачем було подано виконавчий лист Рівненського окружного адміністративного суду виданий у справі №2а/1770/4219/2011 11.09.2012 року до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника, який за підвідомчістю було передано до головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ ОСОБА_3

Разом з тим, посадовою особою відповідача замість вчинення дій щодо проведення обліку, інвентаризації заборгованості, внесення даних про це рішення до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості, було безпідставно повернуто виконавчий документ.

Крім того, суду слід зазначити, що відповідно до абзацу 2 пункту 7 Порядку №440 підставою для повернення рішень, стягнення за якими здійснюються відповідно до цього Порядку, є їх виконання в повному обсязі.

Також, відповідачем у спірній постанові, як на підставу її прийняття вказано п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону, відповідно до якого виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Разом з тим, як встановлено судом, виконання виконавчого листа Рівненського окружного адміністративного суду виданого у справі №2а/1770/4219/2011 11.09.2012 року слід здійснювати згідно вимог Закону №4901 та відповідно до Порядку №440.

Тобто, у даному випадку, законодавцем не лише не встановлено заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а передбачено порядок виконання відповідних рішень.

В силу вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, у ході судового засідання позивач довів суду обґрунтованість позовних вимог, а відповідач не підтвердив правомірність своїх дій.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, то поданий позов належить задовольнити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивачем не надано документального підтвердження понесення судових витрат, то судові витрати не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.07.2016 року ВП №38604679.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.