Справа № 815/2459/15
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/2459/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів Турецької І.О.

ОСОБА_2

при секретарі судового засідання Разінкіній Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Хабібі ОСОБА_3, Хаджі ОСОБА_4 ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.04.2016 р. по справі за позовом Хабібі ОСОБА_3, Хаджі ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2016 року Хаджі ОСОБА_4 ОСОБА_5 та Хабібі ОСОБА_3 звернулися до суду першої інстанції з адміністративним позовом про визнання неправомірним та скасування рішень Державної міграційної служби України від 25 березня 2015 року № 226-15, від 26 жовтня 2015 року №780-15, якими позивачам відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначалось, що 05 червня 2013 року позивачі звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України від 25.03.2016 року та від 26.10.2015 року позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. На думку позивачів, вказані рішення є неправомірними та необґрунтованими.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, позивачі в апеляційній скарзі зазначають, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, і, крім того, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянтів, судом не прийнято до уваги, що існує ризик переслідувань Хаджі ОСОБА_4 ОСОБА_5 за ознаками належності до певної соціальної групи, а саме, «чоловіки боєздатного віку». Що ж до його дружини, Хабібі ОСОБА_3, то їй повинен бути наданий захист в Україні на підставі ст. 4 ЗУ «Про буженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як члену родини біженця. У зв'язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що у червні 2013 року Хаджі ОСОБА_4 ОСОБА_5 та Хабібі ОСОБА_3 звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцями або особами, яка потребують додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 25 березня 2015 року №226-15 та 26 жовтня 2015 року №780-15 позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що рішення ДМС України, яким позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ, а тому є правомірним. Колегія суддів такий висновок вважає правильним з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Як встановлено матеріалами справи, у березні 2013 року Хабібі ОСОБА_3 та Хаджі ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведеної норми Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідачем проведено з Хабібі ОСОБА_3, Хаджі ОСОБА_4 ОСОБА_5 співбесіду.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 12 листопада 2013 року та наданих позивачем анкети та реєстраційного листка від 01 листопада 2013 року, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачі зазначили, що причиною виїзду з країни громадянської належності, зокрема з Афганістану, було переслідування з боку представників терористичної групи «Талібан» та можливе рекрутування Хаджі ОСОБА_4 ОСОБА_5 до зазначеного угрупування.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, причиною, яка слугувала підставою для переїзду позивачів з м. Кабул була лише та обставина, що там дорого жити та не можливо знайти роботу. У той же час, з наданих позивачами пояснень вбачається, що їх родичі, які на даний час проживають в Афганістані, не зазнають переслідування з боку радикального руху «Талібан».

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що позивачі ніколи не брали участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавали переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи. Доводи позивачів стосуються погроз з боку терористичної організації та ці обставини є підставою для звернення позивачів до офіційної влади країни з вимогою про їх захист, можливий переїзд до іншої місцевості в межах країни походження.

Згідно п. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, позивачами до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною її вимушеного від'їзду з країни.

Твердження Хаджі ОСОБА_4 ОСОБА_5 про загрозу його життю та здоров'ю у разі повернення на батьківщину не знайшли підтвердження під час співбесіди. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

Як вбачається з заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та протоколу співбесіди від 12 листопада 2013 року, позивачі протягом місяця проживав у м. Кабул, в якому переслідувань не відбувалось. Але через фінансові труднощі був вимушений переїхати до України.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, згідно абз. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Матеріалами справи встановлено, що 12 травня 2013 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 та Хабібі ОСОБА_3 авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва легально дістались Російської Федерації. Державний кордон України позивачі нелегально перетнули 18 травня 2013 року.

Отже, з 12 по 18 травня 2013 року позивачі знаходились у третій безпечній країні, проте за наданням притулку або за наданням статусу біженця позивач у вказаній країні не звертались, що підтверджує висновок посадових осіб органу міграційної служби про виїзд позивачів з країни громадянського походження не у зв'язку з переслідуванням будь-якими організаціями, а у зв'язку з пошуком кращих умов життя.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкетах позивачів, та співбесід останніх із посадовими особами відповідача, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останньої стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянтів в апеляційній скарзі на те, що існує ризик переслідувань позивача за ознаками належності до певної соціальної групи «чоловіки військового віку», оскільки позивачі не скористалися можливістю переїхати до м.Кабул, де переслідувань не відбувалося та, перебуваючи тиждень у Російській Федерації, не звертались до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, що свідчить про пошук кращих економічних умов життя та виключає можливість задоволення позовних вимог.

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність оскарженого рішення ДМС України від 25 березня 2015 року №226-15 та від 26 жовтня 2015 року № 780-15, яким позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Хабібі ОСОБА_3, Хаджі ОСОБА_4 ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.04.2016 р. по справі № 815/2459/15 за позовом Хабібі ОСОБА_3, Хаджі ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Суддя: Турецька І.О.

Суддя: Стас Л.В.