Справа № 826/2577/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2577/16 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

18 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року громадянин Афганістану ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач, ДМС України), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - Третя особа, ГУ ДМС у м. Києві), про:

- визнання неправомірним та скасування рішення від 21.12.2015 року №832-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву Позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.08.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не подано жодних переконливих доказів, які б підтверджували побоювання останнього повертатися у країну постійного проживання.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує на неповне дослідження судом всіх фактичних обставин справи та перевірку їх доказами, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представник Відповідача та Третьої особи наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3, 1997 року народження, є громадянином Афганістану, неодружений, за національністю - пушту, за віросповіданням - іслам (а.с. 40).

Вбачається з матеріалів справи, зокрема, з пояснень Позивача, останній 25.09.2013 року таємно без необхідних документів автомобілем та пішки прибув на територію України з Російської Федерації.

Судом першої інстанції встановлено, що у 2014 році Позивач звертався до ГУ ДМС в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України від 04.09.2014 року №439-14 Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.10.2014 року позовну заяву про оскарження даного рішення ДМС України було повернуто.

14.07.2015 року Позивач звернувся до Управління у справах біженців Головного управління ДМС України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 39). У заяві як причину прохання надати статус біженця Позивач зазначив, що був змушений залишити Афганістан по політичним причинам, оскільки таліби намагалися рекрутувати останнього. Вказав, що наприкінці 2012 року таліби приходили до шкоди і хотіли рекрутувати молодих хлопців, але ніхто на це не погодився, у зв'язку з чим школу було підірвано. У 2013 році й до виїзду Позивача з Афганістану таліби постійно зупиняли на вулиці і вимагали приєднання до них, повідомивши останнього разу, що вб'ють Позивача у випадку відмови. Наголосив, що не може повернутися в Афганістан, оскільки таліби його вб'ють через відмову приєднуватися до них. Така практика примусового набору бойовиків, як зауважив заявник, є поширеною у районах, що контролюються талібами.

У ході розгляду зазначеної заяви Управлінням у справах біженців Головного управління ДМС України в м. Києві з Позивачем було проведено декілька співбесід.

Так, під час співбесіди 29.07.2015 року Позивач повідомив, що по дорозі до школи його зупинили таліби, запропонувавши співпрацювати з ними. Обіцяли, зі слів Позивача, навчити користуватися зброєю. Наведене було підставою для залишення Афганістану за допомогою батька Позивача. Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що жодних погроз на його адресу не надходило, фізичне чи психологічне насильство не застосовувалося, переслідувань не відбувалося (а.с. 48-51).

Наказом №527 від 03.08.2015 року Головне управління ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Афганістану ОСОБА_3 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 54), а у зв'язку з ненадходженням відповіді на запити зі Служби безпеки України, наказом №802 від 05.10.2015 року продовжено строк розгляду заяви Позивача до 03.11.2015 року (а.с. 70).

Крім того, у ході співбесіди 31.08.2015 року Позивач вказав, що у випадку повернення до Афганістану останньому запропонують знову співпрацю з талібами та, у зв'язку з браком роботи, він буде змушений погодитися. Жодного насильства чи переслідування ОСОБА_3 не зазнавав, хоча п'ять разів йому пропонували приєднатися до талібів (а.с. 62-64).

Головним управлянням ДМС України в м. Києві 03.11.2015 року за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 71-77). Згідно зазначеного висновку відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що відсутні докази наявності обґрунтованих побоювань Позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Відповідача №832-15 від 21.12.2015 року (а.с. 34) зазначений висновок підтримано та відмовлено Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у протоколах співбесіди з Позивачем, прийшов до висновку про обґрунтованість прийнятого ДМС України рішення про відмову Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку ДМС України, який підтверджено оскаржуваною постановою суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи, у тому числі з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, випливає, що приводом для звернення Позивача із відповідною заявою стало побоювання повертатися до країни громадянського погодження Афганістан через те, що йому можуть погрожувати представники угруповання «Талібан» та пропонувати співпрацю.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що ні під час розгляду заяви про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, ні у ході судового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції, не було надано доказів отримання ОСОБА_3 погроз, пов'язаних з відмовою приєднуватися до талібів. Крім того, під час співбесіди 29.07.2015 року та 31.08.2015 року Позивач вказав, що він погроз не отримував, хоча як підставу для залишення Афганістану визначив саме початок отримання погроз. Крім іншого, Позивач у ході першої співбесіди вказав, що йому одного разу запропонували вступити до угруповання «Талібан», водночас, під час другої співбесіди зазначив, що відповідна пропозиція надходила йому п'ять разів.

З вищезазначених пояснень Позивача вбачається, останній під час двох співбесід надав суперечливі та неправдиві відомості, що ставлять під сумнів його твердження щодо загрози його життю в цілому.

Крім того, в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 40-41), Позивач вказав, що прямував до України через Російську Федерацію. Проте, у ході співбесіди 29.07.2015 року зазначив, що з Афганістану він вилетів до Дубаї, потім літаком у невідомо яку країну і вже згодом автомобілем дістався до України.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Згідно з додатком до Конвенції про статус біженців 1951 року Російська Федерація ратифікувала Конвенцію та Протокол 02.02.1993 року. При цьому доказів невідповідності Російської Федерації умовам, визначених Законом для третьої безпечної країни, Апелянтом не наведено, зокрема, інформації з доповідей Генерального Секретаря Ради Безпеки ООН з приводу порушень прав біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, щодо Російської Федерації, тощо.

Крім іншого, вказуючи на переслідування з боку угрупування «Талібан» на території Афганістану, Апелянт посилається на інформацію з керівництва Управління Верховного комісара ООН у справах біженців з оцінки потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку, з Афганістану (а.с. 10-11), а також Положення в Афганістані та його наслідки для міжнародного миру та безпеки (а.с. 12-13), де вказано на активну діяльність «Талібан» на території окремих районів Афганістану, у той час як доказів функціонування вказаної організації на всій території Афганістану та теоретичної можливості переслідування Позивачем не надано.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що в обґрунтування позовних вимог Позивачем були надано відомості, які не підтверджують факту переслідування ОСОБА_3 або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що останньому буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання Позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення Відповідача від 21.12.2015 року №832-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.