Справа № 2а/0270/4676/11
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2011-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2011 р. Справа № 2а/0270/4676/11

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни,

при секретарі судового засідання: Щербацькій Ользі Сергіївні

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: споживчого товариства "Леховіцер"

до: Державної податкової інспекції у Тульчинському районі

про: визнання податкового повідомлення-рішення, акта камеральної перевірки

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось споживче товариство «Леховіцер» з позовом до державної податкової інспекції у Тульчинському районі про визнання незаконним та скасування акту камеральної перевірки, податкового повідомлення-рішення та акту опису майна.

У своїй позовній заяві позивач стверджує, що податковий орган в порушення норм Податкового кодексу, самостійно та без повідомлення платника, анулював свідоцтво платника ПДВ, без повідомлення позивача провів камеральну перевірку та виніс податкове повідомлення-рішення, а також описав майно у податкову заставу. Позивач не погоджується із такими діями податкового органу та рішеннями, які були прийняті відповідачем, звернувся до суду з їх оскарженням.

У судовому засіданні 14 листопада 2011 року, представник позивача уточнив своїх позовні вимоги та просив визнати протиправними акт про результати камеральної перевірки даних, здекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість № 136/16/30806797 від 17 червня 2011 року, податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 01 липня 2011 року та акт опису майна № 4210 від 04 серпня 2011 року, видані державною податковою інспекцією у Тульчинському районі; скасувати як незаконне податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 01 липня 2011 року, видане державною податковою інспекцією у Тульчинському районі; скасувати як незаконний акт опису майна № 4210 від 04 серпня 2011 року, виданий державною податковою інспекцією у Тульчинському районі; судові витрати стягнути з відповідача ( а.с. 39 ).

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на свої письмові заперечення, які містяться у матеріалах справи (а.с.23).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як було встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_3, яка є головою правління СТ «Леховіцер», під час здачі останньої декларації по ПДВ у державну податкову інспекцію у Тульчинському районі, дізналась про існуванням заборгованості по податках до бюджету. Позивачку повідомили, що дана заборгованість виникла у неї у звязку із анулюванням її товариству свідоцтва платника ПДВ за рішення № 3 від 28.04.2011 року ( а.с.8).

Підставою для винесення вищезазначеного рішення стало те, що СТ «Леховіцер» з квітня 2010 року по березень 2011 року звітувало про відсутність діяльності. Відповідно до пп.. «г» п.184.1 ст.184 Податкового кодексу, відповідач прийняв рішення про анулювання позивачу свідоцтва платника ПДВ. Зазначене рішення було направлено за адресою позивача поштовим звязком, та отримано 30.04.2011 року ( а.с.53).

17 червня 2011 року головним державним податковим ревізором-інспектором відділу оподаткування юридичних осіб ОСОБА_4. на підставі п.200.10 ст.200 Податкового кодексу України та в порядку ст.76 цього ж кодексу проведено камеральну перевірку податкової звітності з податку на додану вартість за квітень 2011 року. При перевірці використано податкову декларацію з податку на додану вартість за квітень 2011 року від 19.05.2011 року вх. № НОМЕР_2, податкову декларацію з податку на додану вартість переробного підприємства від 19.05.2011 р. № 3, декларацію з податку на прибуток підприємства за 1 квартал 2011 року від 10.05.2011 року № 12730 (а.с.10).

Як вбачається із акту перевірки, ревізором-інспектором було виявлено порушення СТ «Леховіцер» вимог пп..184.7 ст.184 Податкового кодексу України, а саме не визначено умовний продаж на залишок товарів та основних фондів, які знаходилися на обліку на день анулювання реєстрації платника ПДВ, стосовно яких був нарахований податковий кредит у минулих податкових періодах та не збільшено суму податкових зобовязань за наслідками податкового періоду, протягом якого відбувається анулювання (а.с.10).

На підставі вищезазначеного акту перевірки, 01.07.2011 року податковим органом було винесено податкове повідомлення-рішення форми «Р» № НОМЕР_1.

У судовому засіданні представник позивача наголошував на тому, що у даному випадку у податкового органу відсутнє право на самостійне визначення зобовязань платнику з огляду на те, що позивач не подавав заяви про анулювання йому реєстрації платника ПДВ, а податковий орган відповідач самостійно прийняв таке рішення. Крім того, зазначив, що ревізором - інспектором під час камеральної перевірки, яка проводилась у червні місяці 2011 року неправомірно було використано декларацію по прибутку підприємства за 1 квартал, так як вона не містить інформації за квітень місяць 2011 року ( а.с.40).

Суд ставиться критично до таких посилань представника позивача з огляду на наступне.

Стаття 184 Податкового кодексу України визначає порядок анулювання реєстрації платника податку.

Відповідно до п.п. «г» п.184.1. вищезазначеної статті, реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку і відбувається у разі якщо особа, зареєстрована як платник податку, протягом 12 послідовних податкових місяців не подає органу державної податкової служби декларації з податку на додану вартість та/або подає таку декларацію (податковий розрахунок), яка (який) свідчить про відсутність постачання/придбання товарів, здійснених з метою формування податкового зобов'язання чи податкового кредиту.

У судовому засіданні було встановлено що позивач дійсно протягом 12 останніх місяців подавав податкову звітність із нульовими показниками. Даний факт також не заперечувався представником позивача.

Таким чином, податковий орган правомірно прийняв рішення про анулювання реєстрації платника податку.

Пункт 184.6 цієї ж статті передбачає, що у разі анулювання реєстрації особи як платника податку останнім звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня, що настає за останнім днем попереднього податкового періоду, та закінчується днем анулювання реєстрації.

Так , відповідно до норм Податкового кодексу України базовим (звітним ) періодом по податку на додану вартість є календарний місяць, а по податку на прибуток підприємств є відповідно - квартал.

Як вбачається із матеріалів справи, рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ було прийнято відповідачем у квітні місяці. Таким чином, у даному випадку, звітним базовим періодом по податку на прибуток підприємств є 1 квартал 2011 року, а по ПДВ- декларація за квітень 2011 року, подана у травні.

Крім того, відповідно до п. 184.7 вищезазначеної статті, якщо в останньому звітному (податковому) періоді на обліку у платника податку залишаються товари та необоротні активи, при придбанні яких суми податку були включені до податкового кредиту, платник податку не пізніше дати анулювання його реєстрації як платника податку зобов'язаний визнати умовне постачання таких товарів та необоротних активів та нарахувати податкові зобов'язання виходячи із звичайної ціни відповідних товарів чи необоротних активів, крім випадків реорганізації платника податку шляхом приєднання, злиття, перетворення, поділу та виділення відповідно до закону.

Також, відповідно до п.184.9. цієї ж статті ПК України, у разі якщо за результатами останнього податкового періоду особа має право на отримання бюджетного відшкодування, таке відшкодування надається протягом строків, визначених цим розділом, незалежно від того, чи буде така особа залишатися зареєстрованою як платник цього податку на дату отримання такого бюджетного відшкодування, чи ні.

У судовому засіданні було встановлено, що позивач використав своє право на бюджетне відшкодування, що підтверджується податковими деклараціями, які були подані протягом року із нульовими показниками.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, зокрема із позовної заяви, позивач погоджується із обовязком відображення умовного продажу товарів у декларації, при умові належного її повідомлення про анулювання реєстрації свідоцтва платника.

Таким чином, ще однією підставою в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає неналежне повідомлення її про всі рішення податкового органу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку про безпідставність таких посилань позивача.

Як стверджує позивач у позовні заяві, про прийняті податковим органом оскаржувані рішення, вона дізналась коли прийшла здавати останню декларацію з ПДВ. Проте, позивач не зазначає за який період вона здавала декларацію. Разом з тим, як було встановлено у судовому засіданні та підтверджується карткою особового рахунку платника, останню декларацію позивач подала 19 травня 2011 року, вже після прийняття оскаржуваного рішення та ще до винесення податкового повідомлення-рішення.

У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3, після смерті свого чоловіка , стала головою правління СТ «Леховіцер». Згодом, підприємство зупинило свою діяльність через відсутність коштів. Всю податкову звітність до 20.03.2011 року подавала бухгалтер підприємства, яка потім звільнилась. Надалі всю податкову звітність подавала до податного органу безпосередньо ОСОБА_3

Проте, як стверджує сама позивач у своїй позовній заяві, вона весь цей час перебувала дома, щодо інших посадових осіб за місцем реєстрації підприємства, то вони також там не перебували.

У судовому засіданні представник відповідача пояснила суду, що у податковому органі крім юридичної адреси підприємства є відомості про керівників підприємства та їх адреси реєстрації. Так, споживче товариство «Леховіцер» зареєстровано за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, а керівник підприємства - ОСОБА_3 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.

Так, ст. 42 Податкового кодексу України визначає порядок листування з платником податків, відповідно до якого податкові повідомлення-рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та завірені печаткою відповідних органів.

Відповідно до п. 42.2 ст.42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою(місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Якщо платник податків повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації на юридичну адресу зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата (п.42.3 ст. 42 ПКУ).

Як було встановлено у судовому засіданні, на дату винесення рішення про анулювання свідоцтвам платника ПДВ та направлення акту перевірки, відомості про зміну податкової адреси - до ЄДР м.Тульчин, вул.Польова,6 по СТ «Леховіцер" не вносились.

У судовому засіданні представник відповідача повідомила суд, що податковий орган неодноразово звертався до ВПМ ДПІ у Немирівському районі про встановлення місцезнаходження платника податків, що також знайшло своє підтвердження матеріалами справи ( а.с.51-58) .

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, у позивача на час винесення податкового повідомлення-рішення існувала заборгованість по сплаті земельного податку у розмірі 1037,08 грн., на сплату якого податковим органом була винесена податкова вимога № 48 від 01.07.2011 року. Зазначена вимога також була надіслана позивачу за адресою реєстрації підприємства, проте до податкового органу повернувся конверт із зазначення «за зазначеною адресою не проживає».

Як було встановлено у судовому засіданні, відповідачем вживалось всіх можливих заходів щодо належного повідомлення позивача про прийняті ним рішення.

Визначаючись щодо позовних вимог позивача про скасування акту опису майна у податкову заставу, то суд виходив із наступного.

Так, відповідно до ст. 88 Податкового кодексу України, п.2.10 „Порядку застосування податкової застави органами державної податкової служби", затвердженого наказом ДПА України від 24.12.2010 року № 1043 визначено, що опис майна може бути проведено за даними органів, які згідно з чинним законодавством здійснюють реєстрацію майна, з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених Податковим кодексом України. Майно платника податків, який має податковий борг, передається у заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Згідно ст. 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеного контролюючим органом з дня виникнення податкового боргу. З урахуванням положень цієї статті, право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває у його власності у день виникнення такого права, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

Як було встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, податковим керуючим неодноразово здійснювали виїзди за юридичною адресою платника податків для складання акта опису майна в податкову заставу, однак за юридичною та фактичною адресою платника посадові особи були відсутні ( а.с.59-61)

21.07.2011 року начальником ДПІ у Тульчинському районі було прийнято рішення про опис майна СТ „Леховіцер" у податкову заставу. 04 серпня 2011 року було складено акт опису майна №4210, яким описано в податкову заставу забійний цех, приміщення та вагон-холодильник, власником яких є СТ „Леховіцер" та яке знаходиться за юридичною адресою підприємства - м.Тульчин, вул.Польова, 6. Зазначені обєкти були виявлені податковим керуючим під час надання запитів до органів БТІ, МРЕВ ДАІ та у відділ Держкомзему у Тульчинському районі ( а.с. 62-69).

Так, на запит № 4492/10/24-00 від 22.08.2011 року комунальне підприємство «Тульчинське МБТІ» надало відповідачу копію інвентаризаційної справи по СТ «Леховіцер» ( а.с.57). Так, на підставі документів, які знаходились у інвентаризаційній справі, податковим керуючим було виявлено майно, яке було описано у податкову заставу.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач під час проведення дій по опису майна підприємства, звертався до позивача з пропозицією самостійно здійснити оцінку майна, яке описується, проте позивач відмовилась від отримання даного листа ( а.с.60).

Щодо встановлення вартості майна, яке було описане у податкову заставу, то як пояснила у судовому засіданні представник відповідача, вартість була встановлена на підставі договору купівлі-продажу зазначеного майна, який містився у матеріалах інвентарної справи (а.с.63) та фінансової звітності підприємства.

Поряд з цим, суд вважає за необхідне звернути увагу і на наступні обставини.

Пунктом 8 ст. 3 КАС України закріплено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Право на захист - це суб'єктивне цивільне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав.

Підставою позову - є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою визначені правові наслідки. Підстава позову складається із таких юридичних фактів, які підтверджують наявність спірних взаємовідносин, приналежність сторін до цієї справи та привід по позову.

Завдання правосуддя це розгляд та вирішення правового спору, захист порушених субєктивних прав особи. Ознакою спору є мета його учасників - доведення правомірності своїх інтересів, їх захист усупереч інтересам протилежної сторони.

Як зазначалось вище, ознакою спору є мета його учасників спрямована на доведення правомірності своїх інтересів та/або на їх захист усупереч інтересам протилежної сторони.

Таким чином, оскаржувані рішення відповідачем винесено з дотримання вимог законодавства, на підставі виявлених порушень допущених позивачем при здійсненні господарської діяльності. Вказані рішення являються правомірними, обґрунтованими, що підтверджується обставинами встановленими судом під час розгляду і вирішення справи, а тому, відсутні підстави для визнання цих рішень протиправними.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, як свідчать матеріали справи та пояснення представників сторін у судовому засіданні, оспорюванні позивачем акт про результати камеральної перевірки даних, здекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість № 136/16/30806797 від 17 червня 2011 року, податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 01 липня 2011 року та акт опису майна № 4210 від 04 серпня 2011 року, видані державною податковою інспекцією у Тульчинському районі, акт опису майна № 4210 від 04 серпня 2011 року, складений державною податковою інспекцією у Тульчинському районі, прийняті правомірно у відповідності до чинного законодавства, а отже, у суду відсутні підстави для визнання їх протиправними та скасування.

Відповідно до ст.ст. 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні

Відповідно до п.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Відповідно до п.3 цієї ж статті, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Так як у задоволенні позовних вимог позивачу судом відмовлено повністю, то позовні вимоги про стягнення судових витрат на користь позивача, також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна

15.11.2011