Справа № 826/359/16
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 жовтня 2016 року письмове провадження № 826/359/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Укркабель»
до Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва Державної податкової служби
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18.08.2015 № та №

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Укркабель» (далі - позивач або ТОВ «Торговий дім «Укркабель») з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві (далі - відповідач або ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві) по визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18.08.2015 № та №.

Обґрунтовуючи заявлений адміністративний позов представник позивача зазначив, що порушення пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті. 139, пункту 185.1 статті 185, статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.2, пункту 198.3 та пункту 198.6 статті 198, пункту 201.1, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, які визначені в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях є незаконними, що прийняті на підставі нічим не обґрунтованих висновків, а тому підлягають скасуванню.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні, вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення законними та обґрунтованими з підстав встановлення, під час перевірки позивача, факту нереальності господарських операцій з контрагентами, що позбавляє позивача права на формування податкового кредиту та витрат підприємства по таким операціям.

Керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з неявкою відповідача, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Торговий дім «Укркабель» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Вікторас» за період з 01.10.2014 по 31.10.2014, ТОВ «Юридична компанія «Домініус» за період з 01.12.2014 по 31.12.2014 та з ТОВ «Електрон-Буд» за період з 01.07.2014 по 31.07.2014.

За результатами перевірки складено акт № 690/26-54-22-03-22/38261938 від 28.07.2015, в якому зафіксовані наступні порушення:

пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток за 2014 рік у розмірі 392 853 грн.;

пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.1 та пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 436 503 грн., в тому числі по періодах липень 2014 року - 311 072 грн., серпень 2014 року - 104 000 грн., жовтень 2014 року - 3 598 грн., грудень 2014 року - 17 833 грн.

У зв'язку з виявленими порушеннями, відповідачем були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 18.08.2015 :

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 392 853 грн. і застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 196 427 грн.;

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 436 503 грн. і застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 218 252 грн.

Підставою для прийняття зазначених спірних актів індивідуальної дії, став висновок податкового органу про нереальний характер операцій позивача з контрагентами Товариством з обмеженою відповідальністю «Вікторас», Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Домініус» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електрон-Буд» сформований виходячи з наступного.

Між позивачем (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електрон-Буд» (продавець) укладений договір № 6-е/з від 26.03.2013, за умовами якого продавець зобов'язаний поставити та передати у власність покупця товар, а покупець прийняти і оплатити його на умовах цього договору. Ціна товару вказується в накладних, якість товару має відповідати сертифікату якості, умови оплати визначаються у специфікаціях, які є невід'ємною частиною цього договору.

Також до договору № 6-е/з від 26.03.2013 укладено додаткову угоду № 1 від 07.04.2014 та доповнено розділ 3 пунктом 3.10: «пункт 3.10 Товар постачається з тарою - піддони дерев'яні, яка є незворотною і поверненню не підлягає - вартість тари включена у вартість товару».

На підтвердження виконання умов зазначеного договору, сторонами були оформлені первинні документи: специфікації № 16 від 02.07.2014 на суму 1 866 432 грн. (в т.ч. ПДВ 311 072 грн.), № 17 від 25.07.2014 на суму 624 000 грн. (в т.ч. ПДВ 104 000 грн.), видаткові накладні № 175 від 02.07.2014 на суму 1 866 432 грн. (в т.ч. ПДВ 311 072 грн.), № 201 від 25.07.2014 на суму 624 000 грн. (в т.ч. ПДВ 104 000 грн.), податкові накладні № 1 від 02.07.2014 на суму 1 866 432 грн. (в т.ч. ПДВ 311 072 грн.), № 30 від 25.07.2014 на суму 624 000 грн. (в т.ч. ПДВ 104 000 грн.), товаро-транспортні накладні № Р175 від 02.07.2014, № Р201 від 25.07.2014, виписані довіреності № 280 від 01.07.2014, № 325 від 24.07.2014. Згідно платіжних доручень № 501 від 11.07.2014 у розмірі 363 520 грн., № 502 від 11.07.2014 у розмірі 536 480 грн., № 527 від 22.07.2014 у розмірі 600 000 грн., № 528 від 22.07.2014 у розмірі 366 432 грн., № 602 від 13.08.2014 у розмірі 100 000 грн., № 607 від 14.08.2014 від 250 000 грн., № 608 від 14.08.2014 у розмірі 124 000 грн., № 612 від 15.08.2014 від 75 000 грн., № 613 від 18.08.2014 у розмірі 50 000 грн., № 614 від 19.08.2014 у розмірі 25 000 грн. позивач сплатив кошти за придбаний товар на користь контрагента за договором № 6-е/з від 26.03.2013.

Між позивачем (замовник) та ТОВ «Вікторас» (виконавець) укладено договір № 01/09 від 01.09.2014 про надання послуг, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується за завданням замовника надати інформаційно-консультаційні послуги, які вказуються в Додатку до цього договору, що є невід'ємною частиною. Факт приймання наданих послуг має підтверджуватись актом приймання.

На підтвердження виписано акти надання послуг № 89 від 03.10.2014 на суму 5 967 грн. (в т.ч. ПДВ 994,50 грн.), № 99 від 14.10.2014 на суму 4 953 грн. (в т.ч. 825,50 грн.), № 113 від 24.10.2014 на суму 10 668 грн. (в т.ч. 1 778 грн.), податкові накладні № 6 від 03.10.2014 на суму 5 967 грн. (в т.ч. ПДВ 994,50 грн.), № 14 від 14.10.2014 на суму 4 953 грн. (в т.ч. ПДВ 825,50 грн.), № 29 від 24.10.2014 на суму 10 668 грн. (в т.ч. ПДВ 1 778 грн.).

Між позивачем та ТОВ «Юридична компанія «Домініус» укладено договір № 19112014 від 19.11.2014 про надання юридично-консультаційних послуг.

На підтвердження виписано акти надання послуг № 2 від 03.12.2014 на суму 40 000 грн. (в т.ч. ПДВ 6 666,67 грн), № 3 від 11.12.2014 на суму 7 000 грн. (в т.ч. ПДВ 1 166,67 грн.), № 4 від 19.12.2014 на суму 7 000 грн. (в т.ч. ПДВ 1 166,67 грн.), № 5 від 23.12.214 на суму 35 000 грн. (в т.ч. ПДВ 5 833,33 грн.), № 6 від 31.12.2014 (в т.ч. ПДВ 500 грн.), № 7 від 31.12.2014 на суму 15 000грн. (в т.ч. ПДВ 2 500 грн.), податкові накладні № 2 від 03.12.2014 на суму 40 000 грн. (в т.ч. ПДВ 6 666,67 грн), № 3 від 11.12.2014 на суму 7 000 грн. (в т.ч. ПДВ 1 166,67 грн.), № 4 від 19.12.2014 на суму 7 000 грн. (в т.ч. ПДВ 1 166,67 грн.), № 5 від 23.12.2014 35 000 грн. (в т.ч. ПДВ 5 833,33 грн.), № 6 від 31.12.2014 на суму 3 000 грн. (в т.ч. ПДВ 500 грн.), № 7 від 31.12.2014 на суму 15 000грн. (в т.ч. ПДВ 2 500 грн.).

Відповідачем за результатами співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Домініус» за період з 01.12.2014 по 31.12.2014 відобразила в декларації з податку на додану вартість постачальника Товариство з обмеженою відповідальністю «Вікторас» на суму 16 939,66 грн. Згідно ІС «Податковий блок» встановлено, що у вказаний період ТОВ «Вікторас» здійснювало реалізацію товарів (надання послуг) Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Домініус» на основі податкових накладних, виписаних на суму до 10 000 грн., що унеможливило відстежити номенклатуру реалізованого товару, а тому податковий орган зробив висновок, враховуючи що в юридичній компанії наявність одного працюючого, Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Домініус» господарські операції не проводились.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вікторас» у період з 01.10.2014 по 31.10.2014 задекларовано податок на додану вартість у результаті взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Торнадо», а не з Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «Укркабель». Товариство з обмеженою відповідальністю «Вікторас» здійснювало реалізацію маркетингових рекламних послуг, більша частина виписаних податкових накладних менше 10 000 грн., що унеможливо відстеження номенклатури реалізованого товару, враховуючи, що на підприємстві працює одна особа, відсутні фонди, складські приміщення для основного виду діяльності такої як оптова торгівля металами та металевими рудами. Товариством з обмеженою відповідальністю «Вікторас» не могли надаватись маркетингові, рекламні та інформаційно-консультаційні послуги.

При проведенні аналізу інформації по Товариству з обмеженою відповідальністю «Електрон-Буд», яка є в органі ДПС, виявлено відсутність трудових, матеріальних ресурсів, виробничих потужностей, транспортних засобів та наявності службової записки від ОУ ДПІ у Києво-Святошинському районі про незнаходження підприємства за податковою адресою, відповідачем поставлено під сумнів факт здійснення суб'єктом господарювання господарської діяльності.

Виходячи з вищенаведеного, надавши оцінку викладеному в сукупності, відповідач дійшов висновку про те, що бухгалтерські та податкові документи, складені Товариством з обмеженою відповідальністю «Вікторас», Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Домініус», Товариством з обмеженою відповідальністю «Електро-Буд» стосовно взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Укркабель», не можуть прийняті до уваги як первинні документи, що підтверджують правомірність формування валових витрат та віднесення сум ПДВ до складу податкового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю «Укркабель».

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі-Кодекс), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно підпункту 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 44.1., пункту 44.2. статті 44 Кодексу, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Відповідно до підпункту 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

За приписами підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 Кодексу, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до підпункту 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2., абзацу 1 пункт 198.3. статті 198 Кодексу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, крім іншого, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (пункт 198.3. статті 198 Кодексу).

За правилами пункту 198.6. статті 198 Кодексу, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 Кодексу, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, слід зазначити, що статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (стаття 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Тобто, відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій. Відповідно, оформлені належним чином податкові накладні, видаткові накладні та інші первинні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та нарахування податку є документами, які є підставою для формування податкового кредиту та витрат підприємства у податковому обліку.

Між тим, наявність податкових накладних, видаткових накладних та інших первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та нарахування податку, є обов'язковою, але не вичерпною обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту та витрат підприємства, оскільки право на їх оформлення надають лише реальні господарські операцій, за результатами яких платник податків формує податковий кредит та витрати.

В ході судового розгляду, судом були досліджені та оцінені надані позивачем первинні документи по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю «Вікторас», Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Домініус» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електро-Буд», в результаті чого судом не встановлено їх невідповідності вимогам чинного законодавства, навпаки, вони складені належним чином та містять всі обов'язкові реквізити, отже такі документи можна вважати належними доказами реальності здійснених господарських операцій.

Крім того, на підтвердження реальності здійснення операцій купівлі-продажу з Товариством з обмеженою відповідальністю «Електрон-Буд», позивачем надані суду копії первинних документів по реалізації придбаного у контрагента товару, а саме: укладений договір № 25/07 від 25.07.2014 з Твариством з обмеженою відповідальністю Харцизький кабельний завод Енерго», специфікації № 1 від 25.07.2014, податкова накладна № 252 від 28.07.2014, видаткова накладна № 1438 від 28.07.2014, ТТН № Р1438 від 28.07.2014, довіреність № 220 від 25.07.2014, рахунок оплати по замовленню № 2723 від 25.07.2014; укладений договір № 16-2012 від 16.07.2014 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеркабель Київ», рахунок оплати по замовленню № 2420 від 03.07.2014, № 2437 від 04.07.2014, перелік цінностей, відомості про вантаж, податкові накладні № 37 від 03.07.2014, № 58 від 04.07.2014, видаткові накладні № 1226 від 03.07.2014, № 1235 від 04.07.2014, довіреність № 364 від 03.07.2014, ТТН № Р1226 від 03.07.2014, № Р1235 від 04.07.2014, відомості про вантаж, специфікації № 03/07 від 03.07.2014, № 01/07 від 01.07.2014, докази проведення оплати; укладений договір № 31 від 11.01.2013 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кабельний завод «Енергопром», специфікації № 01/07 від 01.07.2014, податкова накладна № 41 від 03.07.2014, видаткова накладна № 1231 від 03.07.2014, довіреність № 332 від 03.07.2014, ТТН № Р1231 від 03.07.2014, рахунок на оплату замовлення № 2431 від 03.07.2014.

Наявність первинних документів щодо взаємовідносин позивача з контрагентами відповідачем не заперечується, проте на його думку, такі первинні документи складені формально по операціям, які фактично не здійснювалися з метою штучного формування податкового кредиту та витрат підприємства. При цьому, вичерпного переліку розбіжностей між вимогами діючого законодавства до оформлення первинних документів та фактичним змістом наданих позивачем первинних документів, відповідачем же не наведено.

В той же час, суд вважає, що без надання належної правової оцінки первинним документам по взаємовідносинам позивача з контрагентами, в основу висновків акту перевірки, на підставі якого прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідачем, фактично, покладена інформація, достовірність якої не доведена у встановленому законом порядку.

Всупереч вимог Податкового кодексу України відповідач не спростував законність дій платника податків (позивача), а лише зазначив про нереальність господарських операцій позивача з контрагентами, тобто, фактично, податковим органом заміщено обов'язок спростування презумпції законності дій та рішень платника податків на обов'язок доводити податковому органу права на податковий облік певних операцій.

При цьому, зазначені в акті перевірки обставини стосуються лише господарської діяльності контрагентів позивача і жодним чином не доводять недобросовісності позивача та відсутності реальності господарських операцій.

Слід також зазначити, що жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, приймати рішення щодо реальності тих чи інших господарських операцій платника податку або права визнавати нікчемними вчинені ним правочини.

Таким чином, на виконання вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не надані належні та допустимі докази на спростування фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом, за наслідками яких прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку, що фактично були відсутні обставини, наявність яких дало підстави ставити під сумнів реальність господарських операцій позивача з Товариство з обмеженою відповідальністю «Вікторас», Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Домініус» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електро-Буд».

Крім зазначеного, суд також не залишає поза увагою, що за правилами статті 16, пункту 36.1., пункту 36.5. статті 36, пункту 38.1. статті 38, пункту 44.1. статті 44, пункту 47.1. статті 47, пункту 49.2. статті 49 Кодексу, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагента.

Законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 22.10.2010 та 31.01.2011 повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 22.01.2009 (справа «Булвес АД» проти Болгарії) констатував, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Європейського суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товарів/робіт/послуг від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та формування витрат, однак таких обставин в ході розгляду даної справи судом встановлено не було.

Аналогічна позиція підтверджується численною судовою практикою у відповідних справах (ухвали Вищого адміністративного суду України від 19.02.2013 № К/9991/64614/11, від 16.03.2013 № К/800/9087/13).

Незважаючи на зазначене, відповідач позбавив позивача права на формування податкового кредиту та витрат підприємства через недотримання вимог податкового законодавства його контрагентами.

За таких обставин, висновки відповідача, покладені в основу прийняття спірних податкових повідомлень-рішень від 18.08.2015 № та № є помилковими, внаслідок чого такі рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішення суб'єкта владних повноважень, встановлених частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до яких, зокрема, відносяться прийняття рішень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем не доведено правомірності прийнятих ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Укркабель» задовольнити повністю.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 18.08.2015 року № та № .

3.Судові витрати в сумі 18 660,53 грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Укркабель» за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій