Справа № 825/1281/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Скалозуб Ю.О. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року Справа № 825/1281/16

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Тищенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - відповідач) про:

- стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі середнього заробітку за час затримки виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року про поновлення на посаді за період з 24.12.2015 р. по 11.03.2016 р. в сумі 14801,76 грн.

- стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів за час затримки виконання судового рішення щодо виплати грошового забезпечення за період з 24.12.2015 р. по 11.03.2016 р.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: стягнуто з УМВС України в Чернігівській області на користь позивача кошти в розмірі середнього заробітку за час затримки виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року про поновлення на посаді за період часу з 25.12.2015 р. по 11.03.2016 р. в сумі 14072,43 грн.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, так як, на його думку, оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.12.2015 р. у справі № 825/1995/15-а було скасовано накази УМВС України в Чернігівській області від 22.05.2015 р. № 187 о/с та від 30.11.2015 р. № 2 о/с в частині звільнення ОСОБА_2; поновлено ОСОБА_2 на посаді першого заступника начальника Носівського районного відділу - начальника слідчого відділення УМВС України в Чернігівській області з 23.05.2015 р.; допущено негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді першого заступника начальника Носівського районного відділу - начальника слідчого відділення УМВС України в Чернігівській області.

11.03.2016 р. УМВС України в Чернігівській області було видано наказ № 11-о/с про поновлення ОСОБА_2 на посаді першого заступника начальника Носівського районного відділу - начальника слідчого відділення УМВС України в Чернігівській області з 23.05.2015 р. на підставі постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.12.2015 р. № 825/1995/15-а.

Позивач, вважаючи, що відповідачем було несвоєчасно виконано зазначене судове рішення, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню і в разі затримки його виконання роботодавець несе відповідальність у вигляді покладення на нього обов'язку виплатити робітнику середній заробіток за цей час. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що компенсація втрати громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати проводиться лише в разі, якщо вони не мають разового характеру.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР), «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ), «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (далі - Закон № 1282-ХІІ), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 7 ст. 235 КЗпП України закріплено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до п.п. 2, 5, 8 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Нарахування виплат, що обчислюються iз середньої заробітної плати за останні два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днiв/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днiв, якi мають бути оплаченi за середнiм заробiтком.

Статтею 34 Закону № 108/95-ВР передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

У ст. 2 Закону № 2050-ІІІ визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що рішення суду про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню і в разі затримки роботодавцем його виконання працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року у справі № 2а-3138/10/0370, висновки якого, відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норми права, а також мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

При цьому, слід враховувати, що рішення суду про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання роботодавцем відповідного наказу.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9.

Таким чином, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач був поновлений на роботі рішенням суду від 24.12.2015 р., а наказ про його поновлення на посаді, прийнятий відповідачем лише 11.03.2016 р., тобто із затримкою.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки виконання зазначеного судового рішення з 25.12.2015 р. по 11.03.2016 р. у розмірі 14072,43 грн. за розрахунком, згідно з Порядком № 100, виходячи із середньоденного грошового забезпечення позивача в розмірі 275,93 грн., відповідно до довідки від 30.08.2016 р. № 1005/124/24/01-2016, а також щодо відмови в задоволенні його позовних вимог в частині стягнення решти суми, заявленої в позові.

Доводи апелянта про те, що в постанові суду від 24.12.2015 р. про поновлення позивача на роботі не було вирішено питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також про те, що позивачу було нараховано середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 23.05.2015 р. по 06.11.2015 р., компенсацію за невикористану відпустку, а також нараховано середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 р. по 14.07.2016 р., компенсацію за невикористану відпустку, а тому, на його думку, відсутні предмет спору, судова колегія також вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки виплата працівнику середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням і виплата середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою роботодавцем виконання рішення суду про поновлення на роботі не є тотожними і мають зовсім різну юридичну природу та регулюються різними статтями КЗпП України, а саме: у першому випадку - частиною 2 статті 235 КЗпП України, а в другому - статтею 236 КЗпП України.

Посилання апелянта на те, що на виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі було відкрито виконавче провадження, яке в наступному зупинено, апеляційним суд вважає не обґрунтованими і такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а навпаки їх підтверджують, оскільки фактично таким чином апелянт визнав, що ним не було виконано вказане рішення суду негайно та в добровільному порядку, як того вимагає ст.235 КЗпП України та ст.256 КАС України, що й є самостійною достатньою правовою підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку в порядку ст.236 КЗпП України.

Твердження апелянта про те, що кошти позивачу повинні виплачуватися через місцеве управління, а тому, він не міг своєчасно виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі та не є належним відповідачем у цій справі, апеляційний суд вважає безпідставними і такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, безпосереднім роботодавцем позивача у спірний період часу був апелянт і до його компетенції належало видавати накази про звільнення та/або працевлаштування позивача.

Таким чином, дослідивши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи оскаржуване судове рішення в межах апеляційної скарги, відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 КАС України, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів за час затримки виконання судового рішення щодо виплати грошового забезпечення за період з 24.12.2015 р. по 11.03.2016 р., колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, з вищенаведених правових норм вбачається, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати проводиться лише у випадку затримки грошових доходів громадян, які не мають разового характеру.

Таким чином, оскільки виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в порядку статті 236 КЗпП України є разовою акумулятивною виплатою, то вона не підлягає індексованому компенсуванню.

Більш того, як було правильно встановлено судом першої інстанції, питання щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі є предметом судового розгляду в даній справі і будь-яких дій щодо виконання даної постанови суду УМВС України в Чернігівській області не вчиняло, а тому на теперішній час взагалі відсутній факт несвоєчасного одержання позивачем доходу у вигляді середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зазначених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 20 жовтня 2016 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.