Справа № 496/3132/16-а
Суддя: Галич О. П.
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 496/3132/16-а
Провадження № 2-а/496/71/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2016 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Галич О.П.,

при секретарі - Дигуляр А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Біляївка Одеської області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Біляївському районі Одеської області про визнання протиправними дій (бездіяльності) та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати протиправними дії (бездіяльність) Управління Пенсійного фонду України у Біляївському районі Одеської області щодо відмови у переведенні з 17 серпня 2016 року ОСОБА_1 пенсії як інваліду II групи, яку він отримував відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію інваліда II групи на умовах та в порядку, передбачених ч. 9 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 60 % від суми місячної заробітної плати, тобто з суми середньої зарплати 10930 грн. 54 коп., згідно довідки № 542 від 12.08.2016, виданої прокуратурою Одеської області; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Біляївському районі Одеської області здійснити ОСОБА_1 обчислення пенсії як інваліду II групи, яку він отримував відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію інваліда II групи на умовах та в порядку, передбачених ч. 9 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» - із 17 серпня 2016 року у розмірі 60 % від суми місячної заробітної плати, тобто з суми середньої зарплати 10930 грн. 54 коп. згідно довідки № 542 від 12.08.2016, виданої прокуратурою Одеської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Біляївському районі Одеської області з липня 2015 року та отримує пенсію за інвалідністю відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до довідки до Акту огляду Медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААВ № 773980 від 15 липня 2015 року та серії 10 ААВ № 803354 від 18 липня 2016 року установлено інвалідність 2 групи загального захворювання. Стаж роботи позивача на посаді прокурора та слідчого складає 15 років та 3 місяці (з 18.10.2000- 18.12.2015). Вказаний стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах підтверджується записами в трудовій книжці. Крім того, до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугою років згідно частини 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру», зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах. Вказаний стаж підтверджується записами в трудовій книжці та копією диплому. Взагалі стаж роботи для обчислення пенсії складає 17 років та 8 місяців. 17 серпня 2016 року позивач звернувся до УПФУ з заявою про призначення пенсії відповідно до частини 9 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» на підставі довідки № 542 від 12 серпня 2016 року, виданої прокуратурою Одеської області в розмірі 60 % від суми місячної заробітної плати, тобто з суми середньої зарплати 10930 грн. 54 коп. Листом від УПФУ від 31 серпня 2016 року за № 133/к - 5 йому відмовлено у призначені пенсії, за частиною 9 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» виходячи з довідки № 542 від 12 серпня 2016 року. Підставою відмови зазначено, що відповідно до п. 5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» за № 213-VII від 02 березня 2015 року. У разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Оскільки до 01 червня 2015 року не прийнято відповідного закону та норми до призначення пенсії скасовано. На думку УПФУ цією нормою скасовано норми щодо призначення та перерахунку пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначені відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Однак, позивач вважає, що доводи УПФУ є надуманими, а дії (бездіяльність) незаконною, тому просить задовольнити позов.

Позивач у судове засідання не з'явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позов. (а.с. 48).

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи та надав заперечення від 21 вересня 2016 року в яких просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю та розглядати справу за відсутністю представника УПФУ у Біляївському районі Одеської області. (а.с. 49).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до довідки до акту огляду Медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААВ № 773980 від 15 липня 2015 року та серії 10 ААВ № 803354 від 18 липня 2016 року у позивача установлено інвалідність 2 групи загального захворювання. (а.с. 18-19).

Стаж роботи позивача на посаді прокурора та слідчого складає 15 років та 3 місяці (з 18.10.2000- 18.12.2015). Вказаний стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах підтверджується записами в трудовій книжці. (а.с. 20-21).

17 серпня 2016 року позивач звернувся до УПФУ з заявою про призначення пенсії відповідно до частини 9 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» на підставі довідки № 542 від 12 серпня 2016 року, виданої прокуратурою Одеської області в розмірі 60 % від суми місячної заробітної плати, тобто з суми середньої зарплати 10930 грн. 54 коп. (а.с. 15).

Листом від УПФУ від 31 серпня 2016 року за № 133/к - 5 йому відмовлено у призначені пенсії, за частиною 9 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» виходячи з довідки № 542 від 12 серпня 2016 року. Підставою відмови зазначено, що відповідно до п. 5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» за № 213-VII від 02 березня 2015 року. У разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Оскільки до 01 червня 2015 року не прийнято відповідного закону та норми до призначення пенсії скасовано. (а.с. 16).

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 22 Загальної декларації прав людини встановлено, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення.

Рекомендацією Генеральної конференції Міжнародної організації праці від 07 червня 1967 року № 131 щодо допомога по інвалідності, по старості та в зв'язку з втратою годувальника встановлено, що розміри допомоги по інвалідності, по старості і у зв'язку з втратою годувальника повинні періодично регулюватися з врахуванням змін у загальному рівні заробітної плати чи вартості життя.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В силу вимог п. 5 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-УІІ від 14.10.2014 року, який набрав чинності та вступив в дію з 15 липня 2015 року, гарантії незалежності прокурорів забезпечуються належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням.

Положення статті 86 Закону №1697-VII «Про прокуратуру» передбачають право працівників прокуратури на пенсійне забезпечення, в тому числі по інвалідності: «Прокурорам, визнаним інвалідами І або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною другою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років».

Будь які зміни до статті 86 вказаного Закону № 1697-УІІ щодо відсутності права працівників прокуратури України на звернення до державних органів Пенсійного фонду України на призначення пенсії за інвалідністю законодавцем, Верховною Радою України, на сьогоднішній день не внесено та не прийнято.

На момент прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII та дії зазначених в ньому прикінцевих Положень, в Україні діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року, який з 15 липня 2015 року втратив свою чинність і з цього дня вступив в дію інший однопредметний Закон України «Про прокуратуру». Отже, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року не міг встановлювати чи вносити зміни до Закону України «Про прокуратуру», який вступив в дію тільки з 15 липня 2015 року.

Таким чином, відповідач, відмовляючи позивачу у переведенні виду пенсії безпідставно, всупереч вимогам ст. 58 Конституції України поширює дію старого Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» на новий Закон України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року.

Крім того, згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім того, частини 1-3 ст. 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію", "Про прокуратуру" тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п. 3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20 березня 2002 року).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20 березня 2002 року у абз. 4 п. 6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України) (254к/96-ВР), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) ( 254к/96-ВР), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) (254к/96-ВР).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року у справі № 1-29/2007).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року у справі № 1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної,правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п.4 рішення від 11 жовтня 2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз. 14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція( 254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-рn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 , від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. (абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Виходячи із викладеного у зазначених рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року N9 8~рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Також у абз.14 п.5 рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року у справі № 1-21/2005 також вказано, що неприпустимо обмеження конституційного права громадянина на достатній життєвий рівень, і Конституційний Суд підтвердив свою правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначається, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускаються (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004).

Слід також зазначити, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. (ст.3 Конституції України).

Принцип верховенства права закріплений у ст. 8 Конституції України передбачає найвищу юридичну силу Конституції України. Закони повинні відповідати їй.

У статті 9 Конституції України зазначено, що чинні міжнародні договори є частиною національного законодавства.

Тому слід керуватись і вищезазначеними міжнародними актами.

Крім того, навіть відсутність механізму перерахунку (призначення) соціальної допомоги не може бути підставою відмови у виплаті цієї допомоги, що зазначається у рішеннях Європейського суду з прав людини. Наприклад, справа «БУДЧЕНКО ПРОТИ УKPAЇHИ» (CASE OF BUDCHENKO v. UKRAINE) Заява № 38677/06 - рішення від 24 квітня 2014 року.

Людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та те, що суд у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, позивачем надані суду докази неправомірності дій УПФУ відповідно предмету позову.

За таких обставин, позов є законним та обґрунтованим, тому підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9,10,11,70,71,159,161-163 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Біляївському районі Одеської області про визнання протиправними дій (бездіяльності) та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії (бездіяльність) У правління Пенсійного фонду України у Біляївському районі Одеської області щодо відмови у переведенні з 17 серпня 2016 року ОСОБА_1 пенсії як інваліду II групи, яку він отримував відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію інваліда II групи на умовах та в порядку, передбачених ч. 9 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 60 % від суми місячної заробітної плати, згідно довідки № 542 від 12.08.2016, виданої прокуратурою Одеської області.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Біляївському районі Одеської області здійснити ОСОБА_1 обчислення пенсії як інваліду II групи, яку він отримував відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію інваліда II групи на умовах та в порядку, передбачених ч. 9 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» - із 17 серпня 2016 року у розмірі 60 % від суми місячної заробітної плати, згідно довідки № 542 від 12.08.2016, виданої прокуратурою Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Галич О.П.

13 жовтня 2016 року