Справа № П/811/520/16
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2016 року справа №П/811/520/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Брегея Р.І., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Кропивницький адміністративний позов ОСОБА_1 до апеляційного суду Кіровоградської області про визнання бездіяльності протиправною і зобов'язання здійснити перерахунок та виплату заробітної плати, а також сплатити компенсацію,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з заявою до відповідача про визнання протиправною бездіяльності щодо нарахування та виплати заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року відповідно до приписів Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон).

Водночас, просила суд зобов'язати відповідача провести перерахунок та виплату заробітної плати, а також сплатити компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що відповідач нараховував заробітну плату відповідно до положень постанов Уряду України, зміст яких не відповідає приписам Закону.

Відповідач заперечив стосовно задоволення позову.

У поясненнях зазначив, що кошторис юридичної особи не передбачав можливість фінансування витрат стосовно збільшення розміру заробітної плати працівників апарату суду, право на яке у них виникло з 26 жовтня 2014 року.

Звертав увагу, що Уряд України не прийняв постанови на виконання вимог Закону.

Разом з тим, пояснив, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (далі - Закон 2) надавалось право Кабінету Міністрів України встановлювати розміри заробітної плати для працівників апарату суду.

19 жовтня 2016 року суд прийняв рішення про розгляд розгляду справи в порядку письмового провадження (а.с.64).

Суд, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про часткове задоволення позову з таких підстав.

Встановлені судом обставини, що стали підставами звернення.

Так, у період з 01 серпня 2008 року ОСОБА_1 обіймає посаду старшого консультанта апеляційного суду Кіровоградської області (а.с.14-17).

У період з 26 жовтня 2014 року до 09 вересня 2015 року позивач отримувала заробітну плату відповідно до приписів постанови Уряду України від 09 березня 2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (далі - Постанова) (а.с.27-30).

У період з 09 вересня до 31 грудня 2015 року ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата згідно приписів постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня цього ж року №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" (далі - Постанова 2) (а.с.12-13).

Пунктом 6 переліку цих змін внесено зміни до Постанови.

Юридична оцінка встановлених судом обставин справи.

Перш за все, щоб визначитися з питанням порушення відповідачем правил та порядку нарахування і виплати заробітної плати треба проаналізувати в хронологічному порядку законодавство, на яке посилаються сторони, обґрунтовуючи власні правові позиції.

Так, підпунктом 59 пункту 5 розділу 12 Прикінцевих положень Закону України "Про прокуратуру" (далі - Закон 3) частину 1 статті 144 Закону доповнено абзацом такого змісту.

При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до пункту 1 згаданого розділу Закону 3 зміни до Закону набрали чинності з дня, наступного за днем його опублікування (з 26 жовтня 2014 року).

Підпунктом 2 пункту 13 розділу 13 Перехідних положень Закону 3 (в редакції на час прийняття) встановлено, що Кабінет Міністрів України у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, має внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону 2, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, встановлювалось, що норми і положення частини 1 статті 144 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а в редакції від 13 березня того ж року таке правило поширювалось стосовно всього Закону.

12 лютого 2015 року законодавець прийняв Закон "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності з 29 березня цього ж року.

Цим нормативно-правовим актом Закон викладено у новій редакції.

Так, відповідно до приписів частини 1 статті 147 Закону розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

При цьому, розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

09 вересня 2015 року набрала чинності Постанова 2, якою затверджено нову схему посадових окладів працівників апарату суду, розмір котрих є меншим за ті, що встановлені Законом.

Правова позиція позивача полягає у тому, що, на її погляд, приписи Закону (в редакції до і після прийняття Закону 2) мають пріоритет над приписами Закону 2.

Більше того, ОСОБА_1 стверджує, що положення Закону 2 суперечать положенням Закону.

Така суперечність може бути вирішена двома способами: 1) Конституційним Судом України шляхом надання висновку про неконституційність закону; 2) судом, який розглядає справу, шляхом надання висновку про невідповідність закону Конституції України (частина 4 статті 9 КАС України).

Згаданий припис Закону 2 не досліджувався Конституційним Судом України на предмет неконституційності.

Суд ж зробив висновок, що він не відповідає Конституції України з таких підстав.

Так, частиною 3 статті 22 Конституції України встановлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Під поняттям "існуючі" права треба розуміти права, які особа вже набула (реальне право (реалізувала або повинна була реалізувати), а не право, котре може виникнути в майбутньому у зв'язку з наявністю певних обставин).

Правильність такого висновку суду доводиться і тим, що в цій нормі Конституції йде мова про внесення змін до "чинних" законів, якими є ті, котрі набрали законної сили і почали діяти.

Положення Закону 2 (набрали чинності з 01 січня 2015 року) з урахуванням змісту Постанови і Постанови 2 звузили існуючі (реальні) права ОСОБА_1 (набула право з 26 жовтня 2014 року), які встановлені Законом, котрий на той час вже набрав законної сили.

А тому, звуження стосувалося права, яке вже виникло.

Таким чином, згаданий припис пункту 9 Прикінцевих положень Закону 2 (з урахуванням змісту Постанови і Постанови 2) не відповідає частині 3 статті 22 Конституції України.

Водночас, суд зробив висновок, що припис Закону 2 не відповідає і сукупності положень статей 129-130 Конституції України.

Так, частина 1 статті 129 Основного Закону України визначає незалежність судової влади.

А частиною 1 статті 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Конституційний Суд України неодноразово наголошував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів, спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя; важливим механізмом забезпечення такої гарантії є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів шляхом окремого визначення у Державному бюджеті України видатків на утримання судів (рішення від 24 червня 1999 року N 6-рп/99, від 18 червня 2007 року N4-рп/2007, від 11 березня 2010 року N 7-рп/2010, від 3 червня 2013 року N3-рп/2013).

Надання права Кабінету Міністрів України на свій розсуд визначати видатки Державного бюджету України на фінансування судів та діяльності суддів порушує конституційні засади поділу державної влади в Україні та становить загрозу для незалежності суддів.

Таким чином, розмір заробітної плати працівника апарату суду може бути встановлений виключно законом, а не центральним органом виконавчої влади.

Аналогічний висновок містить рішення Конституційного Суду України від 08 липня 2016 року №5-рп/2016.

Це рішення прийнято у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 11 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" (далі - Закон 4).

Цим приписом Закону 4 встановлено, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України.

Положення Закону 4, яке досліджував Конституційний Суд України та визнав неконституційним, повністю за змістом співпадає з приписом Закону 2, на який посилається відповідач, доводячи відсутність у позивача права на отримання заробітної плати у більшому розмірі.

Отже, керуючись положеннями частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справу на підставі Конституції України та приписів Закону.

Підсумовуючи, суд робить висновок, що з 26 жовтня 2014 року ОСОБА_1 набула право на отримання заробітної плати відповідно до приписів частини 1 статті 144 Закону, а з 29 березня наступного року - відповідно до приписів частини 1 статті 147 Закону.

Норми Закону чітко визначали формулу обчислення посадового окладу працівника апарату суду.

Відсутність ж постанови Уряду України стосовно роз'яснення порядку реалізації цих норм права ніяким чином не могла впливати на їх дію та виконання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 статті 51 того ж кодексу України встановлено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Оскільки, у витратах Державного бюджету України на 2014-2015 років не передбачались кошти на виплату працівникам апарату суду заробітної плати відповідно до приписів Закону, тому відповідач не мав права і можливості самостійно здійснювати такі виплати.

Однак, така законодавча заборона ніяким чином не позбавляє позивача права на одержання заробітної плати у розмірі, який встановлено Законом.

І це право буде реалізоване на підставі судового рішення у цій справі, яке стане обов'язковим до виконання у разі набрання законної сили.

Відсутність ж бюджетного фінансування, взятих на себе зобов'язань, не може бути підставою їх невиконання та заперечення існування у особи права, оскільки останнє встановлено Законом, котрий держава зобов'язана захищати, а не ігнорувати.

Таким чином, у задоволені вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача належить відмовити, а вимогу щодо зобов'язання провести перерахунок та виплату заробітної плати - задовільнити.

У задоволенні ж останньої вимоги належить відмовити з такої підстави.

Так, відповідно до приписів статті 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

У відповідача виникне обов'язок виплатити таку компенсацію лише після виконання рішення суду (нарахування коштів).

А тому, звернення в цій частині позову є передчасним.

Водночас, суд зазначає, що висновок , який покладено в основу рішення, частково відступає від правової позиції, котра викладена у висновку Верховного Суду України у справі №21/1488а16, рішення у якій прийнято 13 липня 2016 року.

Це ж відповідно до приписів частини 1 статті 244-2 КАС України зобов'язує суд навести мотиви такого відступу.

Перш за все, Верховний Суд України у справі за аналогічним позовом зробив висновок, що відповідач не допустив протиправної бездіяльності, не виплативши працівнику апарату суду заробітну плату відповідно до приписів Закону, а у позивача відсутнє право, оскільки у 2014 році не виділялись відповідні кошти з Державного бюджету України, а у наступному році згідно припису Закону 2 положення Закону застосувались в порядку і розмірах, які встановлені Урядом України.

Мотиви відступу стосовно вимог позову про здійснення перерахунку заробітної плати за 2014 рік.

Права позиція Верховного Суду України стосовно відсутності права у випадку неналежного фінансування державою, взятих на себе зобов'язань, не узгоджується з висновком Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року.

Так, Європейський суд з прав людини зробив висновок, що не може бути прийнятий аргумент Уряду щодо бюджетних

асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися

на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Національне законодавство не дає суду права відступати від правової позиції Європейського суду з прав людини, у рішеннях якого міститься тлумачення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, котра є також частиною нашого законодавства.

Мотиви відступу стосовно вимог позову про здійснення перерахунку заробітної плати за 2015 рік.

Верховний Суд України у рішенні не проводив аналізу щодо відповідності Конституції України припису Закону 2.

Суд ж провів такий аналіз з посиланням на декілька рішень Конституційного Суду України.

Так, висновок суду щодо невідповідності Конституції припису Закону 2 узгоджується з висновком Конституційного Суду України стосовно неконституційності норми Закону 4.

Припис Закону 4 є ідентичний згаданому припису Закону 2 і Конституційний Суд України постановив рішення до прийняття рішення Верховним Судом України.

Саме цей аналіз і дав можливість суду зробити висновок щодо неможливості застосування до спірних правовідносин припису Закону 2, посилання на який містить обґрунтування правової позиції Верховного Суду України.

Підсумовуючи, суд робить висновок про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовільнити частково.

Зобов'язати апеляційний суд Кіровоградської області провести перерахунок і виплату заробітної плати ОСОБА_1 за період з 26 жовтня 2014 року до 28 березня 2015 року на підставі приписів частини 1 статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 26 жовтня 2014 року), а з 29 березня до 31 грудня 2015 року - відповідно до приписів частини 1 статті 147 Закону України " Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 29 березня 2015 року) з урахуванням раніше виплачених коштів за ці періоди.

В іншій частині позову відмовити у задоволенні.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Р.І.Брегей