Справа № 805/2591/16-а
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2016-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 р. Справа № 805/2591/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Волгіної Н.П., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельне підприємство Азовінтекс

до Маріупольської обєднаної держаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області

про скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельне підприємство Азовінтекс, звернулося до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Маріупольської обєднаної держаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування вимоги від 6 травня 2016 року № Ю-259-25.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Спірний документ містить вимогу до позивача щодо сплати недоїмки, штрафу та пені з ЄСВ. Враховуючи приписи п. 9-4 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування від 8 липня 2010 року № 2464-VI товариство є звільненим від виконання своїх обовязків (як платника єдиного внеску) у період з 14 квітня 2014 року і до закінчення антитерористичної операції, так як зареєстроване у м. Маріуполь, яке віднесено до території проведення антитерористичної операції (АТО).

Також у позові зазначено, що частково зазначену у спірній вимозі недоїмку товариством було погашено, зокрема, у період з 6 травня 2016 року по 29 липня 2016 року було сплачено 898 800,00 грн.

На підставі наведеного позивач просить суд скасувати спірну вимогу (а.с. 3-6).

Представник позивача ОСОБА_1 до суду зявився, надав заяву у про розгляд справи в письмовому провадженні.

Представник відповідача до суду не зявився, про дату, час та місце розгляду справи податкова інспекція повідомлялась судом належним чином, причини неявки представника відповідача до суду 18 жовтня 2016 року суду не повідомлені.

В ході розгляду справи відповідачем до суду надавались письмові заперечення, в яких зазначено наступне.

Відповідно до загальних вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI від 8 липня 2010 року позивач має виконувати обовязки, покладені на нього цим Законом.

Сума боргу за спірною вимогою позивачем у строк, встановлений вказаним Законом, не була погашена.

Крім цього, сертифікатом № 2436 від 31 грудня 2014 року засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні платником господарської діяльності лише на території м. Алчевськ Луганської області та щодо дотримання законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обовязкових платежів відповідно до п 100.4 та 100.5 ст. 100 Податкового кодексу України (розстрочення та відстрочення грошових зобовязань або податкового боргу).

Також на думку відповідача п. 9-4 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування є нечинним з 1 січня 2016 року.

Відповідач вважає неможливим застосувати до спірних правовідносин ст. 58 Конституції України, яка закріплює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, оскільки відповідно до тлумачень, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, положення вказаної статті треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи) (а.с. 70-74).

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельне підприємство Азовінтекс, зареєстроване в якості юридичної особи за кодом , номер запису, місцезнаходження: 87500, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Леніна, будинок 68-А, що вбачається з відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, розміщеному на офіційному сайті Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch).

6 травня 2016 року відповідачем сформовано вимогу № Ю-259-25 про сплату позивачем заборгованості з єдиного соціального внеску (недоїмки) в сумі 3 271 681,18 грн, яка виникла станом на 30 квітня 2016 року (а.с. 10).

Позивач, скориставшись досудовим порядком врегулювання спору, звернувся зі скаргою до ГУ ДФС в Донецькій області, а не отримавши рішення про її задоволення у межах 10-денного строку після отримання рішення від ГУ ДФС - до ДФС України, рішенням якої від 20 липня 2016 року № 15622/6/99-99-11-02-02-25, яке отримано позивачем 26 липня 2016 року, скаргу також задоволено не було (а.с. 15-24).

В судовому засіданні встановлено, що до подачі адміністративного позову до суду позивачем частково було погашено зазначену у спірній вимозі недоїмку - у період з 6 травня 2016 року по 29 липня 2016 року сплачено ЄСВ за спірний період на суму 898 800,00 грн (а.с. 25-53).

Будучи не згодним зі спірною вимогою та результатом адміністративного оскарження позивач 4 серпня 2016 року, тобто, у строк, передбачений ч. 4 ст. 99 КАС України, звернувся до суду із даним позовом (а.с. 91).

Також суд зазначає, що протягом періоду розгляду даної справи у період з 5 серпня 2016 року по 7 жовтня 2016 року позивачем додатково було погашено недоїмку за спірний період ще у сумі 194 400,00 грн (а.с. 106-122, 75-101, 138-144).

При вирішенні справи суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI від 8 липня 2010 року (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 цього Закону, єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI (тут і надалі Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI в редакції, чинної станом на час виникнення спірних правовідносин) платниками єдиного внеску є: роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у свідоцтві про державну реєстрацію її як підприємця), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Обов'язком платника єдиного внеску у розумінні положень Закону № 2464-VI є своєчасність, повність нараховування, обчислення та сплата єдиного внеску. Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.п. 1 (крім абз. 7), 2, 3, 6, 7 і 8 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 3) допускати посадових осіб органу доходів і зборів до проведення перевірки правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, а до проведення перевірки щодо достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, та для призначення пенсій - посадових осіб органів Пенсійного фонду за наявності направлення та/або наказу про перевірку та посвідчення осіб, надавати їм передбачені законодавством документи та пояснення з питань, що виникають у процесі перевірки; 4) подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв'язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю; 5) надавати безоплатно застрахованій особі та на вимогу членів сім'ї померлої застрахованої особи відомості про заробітну плату (дохід), суму сплаченого єдиного внеску та інші відомості про застраховану особу, що подаються до органу доходів і зборів; 6) пред'являти на вимогу застрахованої особи, на користь якої він сплачує єдиний внесок, повідомлення про взяття на облік як платника єдиного внеску та надавати інформацію про сплату єдиного внеску, в тому числі у письмовій формі; 7) перевіряти під час прийняття на роботу наявність у фізичної особи посвідчення застрахованої особи; 8) повідомляти у складі звітності про прийняття на роботу фізичної особи, відомості про яку відсутні в Державному реєстрі або яка не пред'явила на вимогу платника єдиного внеску посвідчення застрахованої особи, та подавати необхідні відомості і документи для взяття на облік зазначеної особи; 9) отримувати в територіальному органі Пенсійного фонду посвідчення застрахованої особи в порядку, встановленому Пенсійним фондом, та видавати їх застрахованим особам; 10) повідомляти у складі звітності про зміну відомостей, що вносяться до Державного реєстру, про застраховану особу, на користь якої він сплачує єдиний внесок, у десятиденний строк після надходження таких відомостей; 11) у випадках, передбачених цим Законом і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, стати на облік в органі доходів і зборів як платник єдиного внеску; 12) виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом.

Згідно ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом.

У відповідності до ч. 12 ст. 9 даного Закону єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до ст. 25 Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів та підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти робочих днів після надходження відповідного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 18, 71, 75-100) сума недоїмки з єдиного внеску у сумі 3 271 681,18 грн, визначена у спірній вимозі, виникла у звязку із несплатою позивачем станом на 30 квітня 2016 року в строк, визначений ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI, єдиного соціального внеску за період вересень 2015 року - березень 2016 року.

Суд зазначає, що згідно з п. 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану. Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції. Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов'язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються. Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу.

Таким чином, зі змісту п. 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI, вбачається, що тимчасово на період дії особливого правового режиму, визначеного Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", зупиняється застосування до платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася (або проводиться) антитерористична операція, норм статей 25 (заходи впливу та стягнення) і 26 (відповідальність за порушення цього Закону) цього Закону.

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України та розпочато проведення антитерористичної операції (АТО) на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції від 2 вересня 2014 року № 1669-VII період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, у якому, серед інших населених пунктів, зазначено м. Маріуполь, де знаходиться позивач та здійснює свої повноваження відповідач.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1079-р від 5 листопада 2014 року було зупинено дію Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року, проте, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/18327/14 від 26 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2015 року, Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1079-р від 5 листопада 2014 року визнано нечинним.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України по даній справі зупинено виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2015 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2015 року до розгляду касаційної скарги Кабінету Міністрів України у Вищому адміністративному суду України.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року діяло у період з 30 жовтня 2014 року по 4 листопада 2014 року та у період з 2 квітня 2015 року по 27 квітня 2015 року. Відповідно, станом на час прийняття спірної вимоги (3 грудня 2015 року) факт знаходження населених пунктів, зазначених у вказаному у Розпорядженні № 1053-р Переліку (в тому числі, м. Маріуполь) у певні періоди часу на території, де проводилась антитерористична операція - є встановленим.

Крім цього, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, яким визнано такими, що втратили чинність Розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079, затверджено новий перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, у якому, серед інших населених пунктів, є м. Маріуполь.

Як вже зазначалося судом, відповідно до п. 9-4 розділу VIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464-VI, платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану. Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Як встановлено під час розгляду справи, позивачем 7 вересня 2016 року сформовано заяву № 522/70302 про звільнення від виконання обовязків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (зокрема, від обовязку своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок) на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, яка 9 вересня 2016 року отримана відповідачем, про що є відповідна відмітка на копії зазначеної заяви (а.с. 12).

У відповідь на вказану заяву відповідач у листі від 10 вересня 2016 року повідомив позивача, що правові підстави для звільнення товариства від виконання таких обовязків відсутні, оскільки зупинено дію Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року, яким визначено територія проведення АТО (а.с. 13).

Суд зазначає, що такі доводи відповідача спростовані висновками суду, викладеними вище.

У заяві від 9 лютого 2016 року, яка отримана відповідачем 10 лютого 2016 року, позивач знов наголосив, що на підставі п. 9-4 розділу VIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464-VI товариство звільнене від виконання обовязків, визначених ст. 6 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, та повідомив, що вказаний пункт чинність не втратив (а.с. 14).

Не прийнявши до уваги заяву позивача відповідач прийняв спірну вимогу.

З приводу наведеного суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України до Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції від 2 вересня 2014 року № 1669-VII були внесені зміни, відповідно до яких з цього закону був виключений пп. 8 п. 4 ст. 11 (вказаним пунктом 2 вересня 2014 року у Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464-VI був внесений п. 9-3, яким певну категорію платників ЄСВ було звільнено від виконання своїх обовязків на період проведення АТО).

Разом із цим, станом на час прийняття Закону № 911-VIІІ, пункт Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI (яким вказані особи звільняються від виконання зазначених обовязків) на підставі Закону України Про внесення змін до розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування" щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці від 2 березня 2015 року № 219-VIII, мав (та має станом на час розгляду даної справи) нумерацію 9-4, а не 9-3. А ні Законом № 911-VIІІ, а ні будь-яким іншим законом приписи пункту 9-4 Закону № 2464-VI виключені із цього закону (або змінені) станом на час виникнення спірних правовідносин (та станом на час розгляду даної справи) не були, а тому є чинними.

Суд зауважує, що відповідно до преамбули Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI саме цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Отже, у весь спірний період приписи Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" щодо звільнення певної категорії платників ЄСВ від виконання обовязків, визначених ч. 2 ст. 6 зазначеного Закону, були чинними.

Також в матеріалах справи наявний лист Комітету з питань соціальної політики, зайнятості та пенсійного забезпечення Верховної Ради України від 5 серпня 2016 року № 04-34/17-20 (192377), адресований позивачу у відповідь на його запит, в якому зазначено, що п. 9-4 розділу VIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464-VI станом на 5 серпня 2016 року діє у редакції, викладеній судом вище як редакція від 2 березня 2015 року (а.с. 104).

Крім цього, як встановлено під час розгляду справи, позивачем отримано Сертифікат (висновок) Торгово-промислової палати України про настання обставин непереборної сили № 2436 за вих. № 6859/05-4 від 31 грудня 2014 року, відповідно до якого Торгово-промислова палата України на підставі п.п. 100.4, 100.5 статті 100 Податкового кодексу України засвідчує настання обставин непереборної сили з 20 червня 2014 року позивачу при здійсненні господарської діяльності на території м. Алчевська Луганської області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справлення та сплати податків та обов'язкових платежів. На момент видачі сертифікату (висновку) ТПП України обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо (а.с. 131).

Щодо посилань відповідача на неналежність вказаного сертифікату суд зазначає, що оскільки приписами п. 9-4 розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI не вимагається надання такого документу для звільнення платника від сплати ЄСВ; зазначеним пунктом передбачене лише подання до органу фіскальної служби заяви, складеної в довільній формі. Посилання у вказаному пункті на порядок списання недоїмки, передбачений Податковим кодексом, стосується лише здійснення самої процедури/порядку списання недоїмки (чого у межах даної справи позивач не вимагає), а підтвердженням існування підстав для звільнення платника від сплати ЄСВ відповідно до зазначеного пункту є виключно знаходження платника на обліку в органах фіскальної служби, що розташовані на території населених пунктів, визначених відповідним переліком, де проходить АТО, та подання таким платником відповідної заяви до органу фіскальної служби.

Аналогічні висновки викладені і у листі Донецької торгово-промислової палати, наданому позивачу 14 січня 2016 року за номером 27/12.1-21-03 на звернення останнього від 21 грудня 2015 року (а.с. 11).

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що спірна вимога щодо зобовязання позивача сплатити недоїмку з ЄСВ в розмірі 3 271 681,18 грн (що включає нарахування з ЄСВ за вересень 2015 року-березень 2016 року, тобто, за період, який виник після початку проведення АТО 14 квітня 2014 року) - є протиправною та підлягає скасуванню, а, отже, позовні вимоги товариства підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду із даним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 49 075,22 грн (а.с. 64).

Беручи до уваги наведене, суд вважає за необхідне стягнути з бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати, понесені при сплаті судового збору в розмірі 49 075,22 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 7-11, 17-20, 69-72, 86, 94, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельне підприємство Азовінтекс до Маріупольської обєднаної держаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування вимоги задовольнити.

Скасувати вимогу Маріупольської обєднаної держаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області від 6 травня 2016 року № Ю-259-25 про зобовязання Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельне підприємство Азовінтекс сплатити заборгованості з єдиного соціального внеску в сумі 3 271 681,18 грн, яка виникла станом на 30 квітня 2016 року.

Стягнути з бюджетних асигнувань Маріупольської обєднаної держаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області () судові витрати у сумі 49 075 (сорок девять тисяч сімдесят пять) гривень 22 копійки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельне підприємство Азовінтекс ().

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, складеної в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Волгіна Н.П.