Справа № 635/2081/16-а
Суддя: Бобко Т. В.
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 635/2081/16-а
Провадження № 2а/635/35/2016
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2016 року о 18 годині 20 хвилин Харківський районний суд Харківської області у складі:

Головуючий - суддя Бобко Т.В.

секретар судового засідання - Щербак Є.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Покотилівка Харківського району Харківської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, ОСОБА_3 про визнання дій щодо публікації газети протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

01 березня 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, який в подальшому уточнив та остаточно просив зобов'язати Пісочинську селищну раду Харківського району Харківської області визнати, що газета «Пісочинські вісті» липнево-серпневого та вересневого 2015 року випуску видавалася з грубим порушенням Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» та Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації»; визнати дії Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області щодо підготовки, друку та розповсюдження видання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області газети «Пісочинські вісті» липнево-серпневого та вересневого 2015 року випуску протиправними; зобов'язати Пісочинську селищну раду Харківського району Харківської області утриматись від подальшого видання газети «Пісочинські вісті» до усунення порушень чинного законодавства.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 липня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, ОСОБА_3 про визнання дій щодо публікації газети протиправними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди в частині стягнення з відповідальної за випуск видання Пісочинської селищної ради липнево-серпневого та вересневого 2015 року випуску газети «Пісочинські вісті» ОСОБА_3 коштів, які були витрачені на підготовку та друг зазначених випусків з метою відшкодування шкоди, заподіяної протиправними діями та повернення до бюджету Пісочинської селищної ради грошових коштів у розмірі 14438,98 гривень - закрито в зв'язку з відмовою позивача від позову в цій частині.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 10 вересня 2015 року він у своїй поштовій скриньці за місцем проживання знайшов видання Пісочинської селищної ради «Пісочинські вісті» за липень-серпень 2015 року. В зазначеному виданні його увагу як професійного журналіста (позивач є членом національної спілки журналістів України) привернули наступні порушення законодавства.

Липневе - серпневе 2015 року видання «Пісочинські вісті» вийшло на чотирьох сторінках загальною площею видання 4897 кв. см., видання містило багато статей, які висвітлювали діяльність на той час заступника Пісочинського селищного голови ОСОБА_4, загальна площа таких статей у виданні становила 3274,75 кв.см, що складає майже 67% від загальної площі видання.

При подальшому ознайомленні із вказаними виданнями «Пісочинські вісті» увагу позивача привернула відсутність в вихідних даних цього друкованого ЗМІ відомостей про засновника (співвласників), порядкового номеру випуску і дати його виходу в світ, серії, номеру і дати видачі свідоцтва про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації, що на його думку є грубим порушенням вимог ст.32 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». Відповідальним за випуск липнево- серпневого 2015 року видання «Пісочинські вісті» зазначена ОСОБА_3

Аналогічні порушення законодавства мало і наступне вересневе 2015 року видання «Пісочінські вісті», що в свою чергу свідчить про наявність системних порушень при виданні друкованого ЗМІ «Пісочінські вісті» Пісочинської селищної ради.

В ході проведення журналістського розслідування з інформації Державного реєстру друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності, щодо статусу видання «Пісочинські вісті» позивач з'ясував, що вказане видання зареєстровано 30 травня 2005 року із зазначенням виду видання - газета, в дійсності ж видання видається як бюлетень.

Позивач вважає, що такими діями відповідачі порушують ст. ст. 11, 12, 32 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ст.23 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» щодо перевищення 20 відсотків газетної площі номера видання для висвітлення діяльності ОСОБА_4

З приводу надання переваги в виборчій агітації заступнику Пісочинського селищного голови ОСОБА_4, що є грубим порушенням висвітлення діяльності органів місцевого самоврядування, він звернувся до правоохоронного органу. На зазначене звернення він отримав відповідь, згідно якої його звинувачення були визнаними безпідставними, оскільки питання щодо тексту друкованого засобу масової інформації «Пісочинські вісті» є питанням редакційної політики, до якої ОСОБА_4, як посадова особа місцевого самоврядування, не має жодного відношення.

Зміст та форма вказаних видань викликали нарікання також у мешканців с. Пісочин, деякі звертались за роз'ясненнями до Пісочинської селищної ради.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідач Пісочинська селищна рада як видавець друкованого ЗМІ «Пісочинські вісті» грубо порушила діюче законодавство та особисте право позивача на отримання інформації - зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації, що виражається в наступному:

- в назві зазначено, що «Пісочинські вісті» це інформаційний бюлетень, а не газета Ради, як вона зареєстрована в Державному реєстрі друкованих засобів масової інформації;

- у вихідних даних друкованого ЗМІ відсутня інформація стосовно засновника (співзасновників); порядкового номеру випуску і дати його виходу в світ, серія, номер і дата видачі свідоцтва про державну реєстрацію газети «Пісочинські вісті»;

- висвітлення діяльності органів місцевого самоврядування в особі ОСОБА_4 в газеті «Пісочинські вісті» перевищує встановлене законодавством обмеження не більше 20 % газетної площі кожного номеру і реально займає майже 67 % липневе-серпневого випуску та 40 % вересневого випуску 2015 року;

- посадовими особами Пісочинської селищної ради вчинено фальсифікацію, а саме: без проходження встановленої законодавством обов'язкової перереєстрації, було змінено вид друкованого ЗМІ з газети «Пісочинські вісті» на вид видання інформаційний бюлетень Пісочинської селищної ради «Пісочинські вісті», в Державному реєстрі друкованих засобів масової інформації такого виду видання як інформаційний бюлетень «Пісочинські вісті» не зареєстровано.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив про обставини викладені вище, а також зазначив, що видання «Пісочинські вісті» має всі передбачені Законом України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» ознаки саме газети, а не інформаційного бюлетеня (періодичність, розмір видання, розповсюджується серед мешканців селища), не можуть одночасно існувати два видання газета і бюлетень з однаковою назвою «Пісочинські вісті». Виданням засобу масової інформації повинна займатися відповідна інформаційна служба, якою у даному випадку не може бути особисто ОСОБА_3 Крім того, позивач зазначив, визначення бюлетеня встановлено Державним стандартом України ДСТУ 3017-95, та відповідно бюлетень є видом періодичного або продовжуваного видання, повністю відповідає вимогам Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», має періодичний характер (в 2015 році мало 5 випусків) та підлягає обов'язковій державній реєстрації. Засновник видання Пісочинська селищна рада в 2009 році змінила вид видання з газети на інформаційний бюлетень, але не внесла ці зміни в державний реєстр.

Позивач вважає, що діями відповідачів порушені його права відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про пресу», а саме його право на інформацію, оскільки отримуючи та читаючи газету Пісочинської ради, він отримує інформацію тільки про одну особу ОСОБА_4

Представник позивача ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, зазначених позивачем.

Представник відповідача Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області Тягнибок І.В., який діє на підставі довіреності, проти задоволення адміністративного позову заперечував з наступних підстав.

Оскаржуване видання «Пісочинські вісті» не є газетою та не є засобом масової інформації, оскільки не має сталої періодичності випуску, а є інформаційним бюлетенем як способом інформування населення про діяльність селищної ради, що повністю відповідає вимогам ст.19 Конституції України, ст.ст.3, 6 закону України «Про інформацію», ст.ст. 4, 75 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.ст. 6, 7 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації». Відповідно до ст. 7 останнього закону наявність реєстрації друкованого засобу масової інформації, а саме газети «Пісочинські вісті», не позбавляє орган місцевого самоврядування права використовувати інші форми підготовки та оприлюднення інформації про свою діяльність, якою у даному випадку є інформаційний бюлетень «Пісочинські вісті». До інформаційного бюлетеня як форми підготовки, оприлюднення, поширення інформації не розповсюджуються вимоги чинного законодавства, які існують для преси, до нього також не можуть бути застосовані вимоги ст. 23 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації», яка може бути застосована тільки для державних друкованих засобів масової інформації.

Оскільки інформаційний бюлетень є формою підготовки та оприлюднення інформації, створеною спеціально для висвітлення діяльності Пісочинської селищної ради, її виконавчого комітету та Пісочинського селищного голови, то липнево-серпневий та вересневий випуски містили офіційні повідомлення про дії заступника селищного голови, пов'язані з виконанням ним своїх посадових повноважень, та не містили порушення порядку ведення виборчої агітації.

Крім того, позивач не обґрунтував, яке саме право і яким саме чином було порушено Пісочинською селищною радою під час здійснення нею законного інформування про свою діяльність. Натомість, у разі задоволення позову будуть порушені права мешканців селища Пісочін щодо отримання інформації.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі з аналогічних підстав, викладених представником Пісочинської селищної ради. Крім того зазначила, що чинним законодавством України не передбачено можливості тимчасової заборони судом випуску друкованого засобу масової інформації з підстав, викладених позивачем, вичерпний перелік випадків, у яких суд може припинити випуск видання встановлений ст. 18 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні».

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (ч.1 ст.142 Конституції України).

Згідно ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Державою України 15 липня 1997 року ратифікована Європейська хартія місцевого самоврядування від 15 жовтня 1985 року, згідно ч. 2 ст. 4 якої органи місцевого самоврядування в межах, встановлених законом, мають повну свободу дій для здійснення власних ініціатив з будь-якого питання, яке не виключене з їх компетенції і не віднесене до компетенції іншого органу влади.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до Конституції України, визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. (ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону).

Законом України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» створені правові основи діяльності друкованих засобів масової інформації (преси) в Україні, встановлені державні гарантії їх свободи відповідно до Конституції України, Закону України «Про інформацію» та інших актів чинного законодавства і визнаних Україною міжнародно-правових документів.

Згідно ст. 11 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» друкований засіб масової інформації може видаватися після його державної реєстрації. Державній реєстрації підлягають всі друковані засоби масової інформації, що видаються на території України, незалежно від сфери розповсюдження, тиражу і способу його виготовлення. Заяви про державну реєстрацію друкованих засобів масової інформації подаються засновником (співзасновниками) до органів державної виконавчої влади, визначених Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, видання «Пісочинські вісті» було зареєстровано 30 травня 2005 року Управлінням у справах преси та інформації Харківської обласної державної адміністрації (свідоцтво серії ХК № 1153); засновник - Пісочинська селищна рада Харківського району; вид видання - газета. Зазначене фактично підтверджується даними витягу з Державного реєстру друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності (а.с. 17), та не заперечується сторонами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Пісочинська селищна рада заснувала видання - газету «Пісочинські вісті» у відповідності до вимог діючого на час державної реєстрації законодавства, в межах своїх повноважень.

В ході судового розгляду встановлено, що на протязі 2015 року Пісочинською селищною радою Харківського району Харківської області видавалось друковане видання під назвою «інформаційний бюлетень Пісочинської селищної ради «Пісочинські вісті»», що повністю підтверджується наданими позивачем примірниками видання та не заперечується відповідачами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в ході судового розгляду, позивач зазначив, що неправомірними діями відповідачів порушено його право на отримання інформації, а саме читаючи засіб масової інформації газету «Пісочинські вісті» він змушений поза його бажанням отримувати фактично інформацію лише про діяльність однієї особи. При цьому позивач посилається на порушення у такому випадку вимог ст. 23 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації», відповідно до якої для висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування, виступів народних депутатів України, депутатів сільських, селищних, районних, міських і обласних рад у державних друкованих засобах масової інформації, що фінансуються відповідно за рахунок державного або місцевих бюджетів, відводиться не більше 20 відсотків газетної площі кожного номера. У недержавних друкованих засобах масової інформації відомості про діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування, виступи депутатів усіх рівнів можуть друкуватися на договірних засадах відповідно до законодавства України. Як вбачається зі змісту самої статті, вимоги зазначеної норми закону поширюються лише на державні друковані засоби масової інформації. Натомість, як встановлено судом, видання «Пісочинські вісті», засновником якого є орган місцевого самоврядування, що не оскаржується сторонами, не є державним друкованим засобом масової інформації. Посилання позивача на те, що вимоги ст. 23 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» поширюються на будь-які засоби масової інформації при розподілі площ видань для посадовців та депутатів будь-яких рівнів, не ґрунтуються на нормах закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Позивач вважаючи, що відповідачами були порушені охоронювані права та інтереси позивача, в зв'язку із порушеннями вимог Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», а саме ст.ст. 11, 32 Закону, під час видання друкованого засобу масової інформації «Пісочинські вісті», звернувся до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Однак, відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

В п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Одночасно, ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтею 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів. Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, суд акцентує увагу, що за змістом наведеної норми Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тож, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Натомість, в адміністративному позові позивач, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням вимог Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», не надає жодних пояснень в чому полягає його порушене право або мають місце інші ущемлення його прав та свобод. Як наслідок, позивачем не наведено, а судом не встановлено, порушеного права позивача.

Посилання позивача на порушення його прав відповідно до вимог ст.ст. 34, 41 вищезазначеного закону, жодним чином не розкривають суті порушеного права, оскільки зазначені норми закону лише встановлюють саме існування права на одержання масової інформації через друковані засоби масової інформації та відповідальність за порушення законодавства про друковані засоби масової інформації.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено обставин, які б свідчили про наявність порушеного права. Таким чином, в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено повністю.

Оскільки судове рішення ухвалене на користь суб'єкта владних повноважень, судові витрати, відповідно до частини п'ятої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 17, 41, 71, 94, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, ОСОБА_3 про визнання дій щодо публікації газети протиправними, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена повністю або частково до адміністративного суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови через Харківський районний суд Харківської області з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у порядку, передбаченому ст. 254 КАС України.

Суддя: