Справа № 815/4060/15
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2016 року м. Київ К/800/3416/16

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Борисенко І.В., Усенко Є.А.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом Промислово-будівельної групи «Інтобуд» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Промислово-будівельної групи «Інтобуд» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2016 року та на додаткову постанову Одеського окружного адміністративного суду від 8 жовтня 2015 року, додаткову постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року Промислово-будівельна група «Інтобуд» (далі - позивач, ПБГ «Інтобуд») звернулось до суду з позовом, в якому просила скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (далі - відповідач, Державна податкова інспекція) від 14.04.2015 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку додану вартість (далі - ПДВ) на загальну суму 477 800,00 грн., в тому числі за основним платежем на суму 318 533,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 159 267,00 грн.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2016 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Додатковою постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року суд стягнув з ПБГ «Інтобуд» судовий збір в розмірі 6679,80 грн.

Додатковою постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2016 року додаткову постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року змінено в частині стягнення розміру судового збору, а саме стягнуто судовий збір в розмірі 4384,80 грн.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог ПБГ «Інтобуд».

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивачем надано всі необхідні первинні документи, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій між ним та ТОВ «Даммара».

Касаційний розгляд справи проведено в попередньому судовому засіданні, відповідно до ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведено позапланову виїзну перевірку ПБГ «Інтобуд» щодо підтвердження взаємовідносин із ТОВ «Даммара» за липень- жовтень 2014 року, їх реальності та повноти відображення в обліку, за результатами якої складено акт від 18.03.2015 року № 1625/15-53-22-05/32316457.

Відповідно до висновків контролюючого органу, викладених у акті перевірки, позивачем порушено вимоги п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого ПБГ «Інтобуд» було завищено податковий кредит по операціях з придбання товарів (робіт, послуг) на загальну суму 318 533,33 грн.

Висновки фахівців контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства вмотивовано тим, що в ході проведення перевірки не встановлено зв'язок робіт, отриманих позивачем від ТОВ «Даммара» з веденням його господарської діяльності, а надані документи первинного податкового та бухгалтерського обліку не підтверджують фактичне надання послуг позивачу з боку ТОВ «Даммара», у зв'язку з чим Державна податкова інспекція дійшла висновку про відсутність реального характеру господарських операцій проведених з вказаним контрагентом, що виключає право позивача на формування податкового кредиту за такими господарськими операціями.

На підставі акту перевірки та вказаних висновків Державною податкової інспекцією прийнято оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення від 14.04.2015 року №3, яке за результатами адміністративного оскарження було залишено без змін.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом положень п. 198.6 цієї ж статті не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків. При цьому загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Отже одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), здійснюваних для провадження власної господарської діяльності платника податку, які відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, та мають підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ПБГ «Інтобуд» (підрядник) та його контрагентом ТОВ «Даммара» (субпідрядник) укладено договір підряду від 25.09.2014 року №2588, відповідно до якого підрядник приймає на себе обов'язок своїми або залученими силами та засобами зі своїх та (або) матеріалів підрядника виконати будівельно-монтажні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації та завдання підрядника, а підрядник зобов'язується прийняти та оплатити їх. На підтвердження фактичного виконання вказаного договору позивачем до суду надано: акти прийомки виконаних будівельних робіт за вересень 2014 року, довідку про вартість виконаних будівельних робіт та затрати за вересень 2014 року, податкові накладні, платіжні доручення про оплату будівельно-монтажних робіт.

Проте, розв'язуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій, враховуючи встановлені контролюючим органом під час проведення перевірки обставини щодо документально непідтвердження фактичного проведення господарських операцій з контрагентом ТОВ «Даммара», а відповідно і неправомірність формування позивачем податкового кредиту за такими операціями, надали належну оцінку зібраних у справі доказів у їх сукупності з дотриманням норм ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України та дійшли обґрунтованого висновку про те, що ненадання позивачем переліку та об'єму будівельно - монтажних робіт, які необхідно виконати за договором підряду, ненадання документів, які підтверджують знаходження на будівельному майданчику працівників ТОВ «Даммара» у вересні 2014 року та здійснення ними будь - якої діяльності, доказів щодо оприбуткування в бухгалтерському обліку підприємства придбаного обладнання та його подальше використання у власній господарській діяльності, а також враховуючи, що в наданій товарно - транспортній накладній не заповнені всі обов'язкові реквізити, (відсутні дані щодо транспортного засобу, водія, щодо місця навантаження та пункту розвантаження), а у контрагента відсутні необхідні трудові ресурси для здійснення відповідної господарської діяльності, є підставою для висновку, що задекларовані позивачем дані податкового кредиту є недостовірними, що, відповідно, виключає право позивача на формування податкового кредиту за такими операціями.

Крім того, доводи позивача, що для виконання підрядних робіт ТОВ «Даммара» залучало інших осіб (субпідрядників) є необґрунтованими, оскільки не підтверджено жодними доказами, як не підтверджено доказами і твердження позивача про те, що саме директор ТОВ «Даммара», пройшовши інструктаж з охорони праці в ПБГ «Інтобуд» самостійно проводив аналогічний інструктаж для працівників, які фактично виконували роботи, включаючи і тих, які нібито було залучено додатково за цивільно - правовими договорами.

Не заслуговують на увагу і твердження позивача, що роботи працівниками ТОВ «Даммара» виконувались і у вихідні дні (27 та 28 вересня), оскільки згідно даних журналу видачі магнітних ключів ПБГ «ІНТОБУД» доступ до об'єктів ПБГ «ІНТОБУД» було отримано директором ТОВ «Даммара» лише 30.09.2014 року шляхом отримання магнітного ключа, крім того, інструктаж з правил безпеки для директора ТОВ «Даммара» було проведено також лише 29.09.2014 року.

Судами попередніх інстанцій обґрунтовано зазначено і про те, що надана товарно- транспортна накладна (а.с. 12 т. 2) не відповідає вимогам ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не є первинним документом в розумінні вказаного Закону, оскільки в ній відсутні обов'язкові реквізити, зокрема, дані щодо транспортного засобу та водія, які здійснювали перевезення, відсутні дані щодо пункту навантаження та пункту розвантаження, як не зазначено і супровідних документів на вантаж. Крім того, вказана товарно - транспортна накладна не надає змоги визначити виконання якої саме господарської операції вона підтверджує.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на підтвердження фактичного виконання операцій за договором підряду, враховуючи специфіку та умови укладеного договору, ПБГ «ІНТОБУД» повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, а наявність у позивача податкових накладних, актів приймання виконаних робіт та платіжних доручень за спірними операціями, як підстави формування податкового кредиту, у даному випадку не є достатніми та вичерпними, оскільки предметом спору є підтвердження інших обставин реальності відображення у податковому обліку господарських операцій, які фактично не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Таким чином, у ході розгляду справи платником податків з огляду на приписи процесуального закону (ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України) належними та допустимими доказами не підтверджено свої заперечення проти наданих податковим органом та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України доказів.

Відсутність відповідних доказів є підставою для відмови у задоволенні позову платника податків.

Із зазначеного вбачається, що судами попередніх інстанцій дотримано вимоги ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України та надано правильну правову оцінку встановленим у справі обставинам у їх сукупності з дотриманням норм ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, внаслідок чого висновок про правомірність визначення позивачеві податкового зобов'язання з податку на додану вартість є обґрунтованим.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Промислово-будівельної групи «Інтобуд»» відхилити, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2016 року та додаткову постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2016 року у справі № 815/4060/15 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235 - 244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

І.В. Борисенко

Є.А. Усенко