Справа № 826/7766/16
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7766/16 Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова А.В. Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

11 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І,

при секретарі Скаленку Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2016 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із позовом, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 13.05.2016 ВП №510998384 про відмову у відкритті виконавчого провадження по примусовому виконанню розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.08.2015 № 501 «Про визначення місця проживання дитини»;

- зобов'язати Святошинський районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрити виконавче провадження по примусовому виконанню розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.08.2015 №501 «Про визначення місця проживання дитини».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2016 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову в частині відмови в задоволенні позову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.07.2015 у справі № 826/9904/15 позов ОСОБА_2 задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації щодо невидачі розпорядження про визначення місця проживання дитини та зобов'язано Святошинську районну у місті Києві державну адміністрацію видати ОСОБА_2 копію розпорядження про визначення місця проживання дитини.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.07.2015 Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією було видано розпорядження від 11.08.2015 №510, яким визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком громадянином ОСОБА_2.

ОСОБА_2 на підставі викладеного подано до начальника відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції заяву про відкриття виконавчого провадження від 10.05.2016, за наслідками розгляду якої Святошинським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 13.05.2016 ВП№51098384. В якості підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження зазначено, що пред'явлений на виконання документ не відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: не містить ідентифікуючих даних боржника, відсутня дата набрання рішенням законної сили, відсутній строк пред'явлення виконавчого документу до виконання, відсутній оригінал виконавчого документу.

Вважаючи вказану постанову Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 13.05.2016 про відмову у відкритті виконавчого провадження протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 13.05.2016 ВП № 51098384 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також, що у державного виконавця були відсутні правові підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Колегія суддів вважає доводи апелянта необґрунтованими та погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

В статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини 1 та пункту 4 частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, як зокрема, виконавчі написи нотаріусів.

Статтею 18 вказаного Закону встановлено вимоги до виконавчого документу, відповідно до яких, крім іншого, у виконавчому документі зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Пунктом 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження слугувало виявлення відповідачем невідповідності документу, пред'явленого для примусового виконання (розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 11.08.2015 №501) вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невідповідності пред'явленого для примусового виконання документу вимогам статей 17, 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, розпорядження є правовим актом управління державного органу, що видається у рамках наданої посадовій особі, державному органу компетенції. В межах спірних правовідносин, розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 11.08.2015 №501 видано на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.07.2015 у справі №826/9904/15.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем не наведено, як суду першої інстанції так і суду апеляційної інстанції правових доводів, що розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 11.08.2015 №501 є рішенням органу державної влади, примусове виконання якого за законом покладено на державну виконавчу службу, тобто, що відповідне розпорядження є виконавчим документом у розумінні статті 17 Закону України «Про виконавче провадження».

Більше того, відсутність у розпорядженні Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 11.08.2015 №501 визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» обов'язкових для виконавчого документа реквізитів, зокрема, відомостей про місце проживання чи перебування боржника, індивідуального ідентифікаційного номеру стягувача та боржника, дати набрання законної (юридичної) сили рішенням, строку пред'явлення виконавчого документа до виконання та відсутність оригіналу виконавчого документу, додатково свідчить про невідповідність розпорядження вимогам закону щодо виконавчого документу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від від 13.05.2016 ВП №510998384, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України, висловлену ним у постанові від 25.06.2014 у справі № 6-62цс14, за змістом якої вказано, що відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 11.08.2015 № 501 не є виконавчим листом у розумінні Закону України «Про виконавче провадження», а у вказаній постанові Верховного Суду України дається оцінка щодо неправомірної відмови у відкритті виконавчого провадження через відсутність ідентифікаційного номера боржника саме у виконавчому листі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження є передчасними та необґрунтованими.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалене законне та обгрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2016 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст ухвали виготовлений 17.10.2016.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.