Справа № 158/1820/16-а
Суддя: Пономарьова О. М.
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 158/1820/16-а
Провадження № 2-а/0158/54/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

17 жовтня 2016 року Ківерцівський районний суд Волинської області

в складі : головуючого судді - Пономарьової О.М.

при секретарі Грубі М.Є.

з участю позивача ОСОБА_1

третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у м. Луцьку Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Хроля Андрія Вікторовича, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до інспектора роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у м. Луцьку Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Хроля Андрія Вікторовича про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 850774 від 19.08.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що постановою про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 850774 від 19.08.2016 року його було визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 123 КпАП України, а саме за те, що 19.08.2016 року об 11 год. 15 хв. ОСОБА_1, керуючи автомобілем марки «Opel Omega» на а/д Устилуг-Луцьк-Рівне, наближаючись до залізничного переїзду, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», чим порушив п.п. 20.2 ПДР України. Крім того, на момент перевірки не мав при собі та не пред'явив поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.п. 2.1 «г» ПДР України, та на підставі ст. 36 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 гривень.

Посилаючись на те, що правил дорожнього руху не порушував, автомобіль, яким він керував належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який є учасником бойових дій, і який був присутній в транспортному засобі, а тому в силу ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звільнений від обов'язку страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також звільнені від такого обов'язку особи, що керують транспортним засобом в присутності власника, постанова винесена з грубим порушенням чинного законодавства, просить суд дану постанову скасувати.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив його задовольнити.

Відповідач Хроль А.В., будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Згідно поданого до суду заперечення на адміністративний позов, зазначає, що постанова у справі про адміністративне правопорушення винесена з дотримання вимог КУпАП, з врахуванням ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою передбачено, що учасники бойових дій звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності лише у випадку коли вони особисто керують транспортним засобом, факт вчинення адміністративного правопорушення підтверджується відеозаписом з відеореєстратора нагрудного персонального мобільного (боді камера), просить в задоволені позову відмовити.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 суду пояснив, що автомобіль, яким керував ОСОБА_1 належить йому та його дружині ОСОБА_4 і є їх спільною сумісною власністю, він як учасник бойових дій в силу ст. 13 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звільнений від обов'язкогового страхування цивільно-правової відповідальності, а також звільнені від такого обов'язку особи, що керують транспортним засобом в присутності власника. Посилаючись на вищезазначене, а також на те, що ОСОБА_1 правил дорожнього не порушував, просив позов задовольнити.

Заслухавши пояснення позивача, третьої особи, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Судом встановлено, що згідно постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 850774 від 19.08.2016 року ОСОБА_1, керуючи автомобілем марки «Opel Omega» на а/д Устилуг-Луцьк-Рівне наближаючись до залізничного переїзду не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», чим порушив п.п. 20.2 ПДР України, на момент перевірки не мав при собі та не пред'явив поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.п. 2.1 «г» ПДР України. За вказане порушення позивача визнано винним та з врахуванням ст. 36 КУпАП накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 425 грн.

В силу п. 20.2 ПДР України під'їжджаючи до переїзду, а також починаючи рух після зупинки перед ним, водій зобов'язаний керуватися вказівками і сигналами чергового по переїзду, положенням шлагбаума, світловою та звуковою сигналізацією, дорожніми знаками і дорожньою розміткою, а також переконатися в тому, що не наближається поїзд (локомотив, дрезина).

Відповідно до п. п. 2.2 розділу 33.2 Правил дорожнього руху України дорожній знак «Проїзд без зупинки заборонено» Забороняє проїзд без зупинки перед розміткою 1.12 (стоп-лінія), а якщо вона відсутня - перед знаком.

Згідно ст. 251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Як вбачається із ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису з відеореєстратора нагрудного персонального мобільного (боді камера) не встановлено порушення ОСОБА_1 вимог п. 20.2 ПДР України, а також дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено». Інших доказів вчинення ОСОБА_1 ПДР України, за які передбачена відповідальність ч. 1 ст. 123 КУпАП встановлено не було.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що по адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Що стосується порушення ОСОБА_1 вимог п 2.1 «ґ» ПДР України, за порушення якого ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 2.1 «ґ» ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

В силу п. 13-1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 23.12.2014 року у справі № 7-рп/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дав офіційне тлумачення зазначеній нормі, зазначивши, що для учасників бойових дій та інвалідів війни, що визначені законом, інвалідів I групи умовою їх страхування є особисте керування належними їм транспортними засобами, а для інвалідів I групи - також і керування належними їм транспортними засобами іншою особою в їх присутності. Отже, особи, наведені у пункті 13.1 статті 13 Закону № 1961, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, а потерпілі особи мають право на відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені у цьому пункті особи, за рахунок коштів Моторного бюро із фонду захисту потерпілих.

Як встановлено зі свідоцтва реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 23.07.2010 року, власником автомобіля НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_1, є ОСОБА_4 Згідно з особливої відмітки право керувати транспортним засобом має ОСОБА_2, який відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 08.07.2015 року має право на пільги встановлені для ветеранів війни- учасників бойових дій.

Таким чином суд, приходить до висновку, до в діях ОСОБА_1 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Однак, Конституційний Суд України у рішенні від 26.05.2015 року у справі № 1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення дав офіційне тлумачення зазначеній нормі, вказавши, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

В мотивувальній частині вказаного рішення Конституційний Суд України зазначив, що у частинах 1, 2 ст. 258 Кодексу визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.

За Кодексом до цього переліку належать, зокрема, такі адміністративні правопорушення: порушення вимог пожежної безпеки в лісах (стаття 77); порушення правил полювання (частина перша статті 85); порушення правил рибальства (частина третя статті 85); порушення правил щодо карантину тварин, інших ветеринарно-санітарних вимог (стаття 107); викидання сміття та інших предметів з вікон і дверей вагонів поїздів, прохід по залізничних коліях у невстановлених місцях (частина третя статті 109); викидання за борт річкового або маломірного судна сміття та інших предметів (частина третя статті 116-2); провезення ручної кладі понад установлені норми і неоплаченого багажу (стаття 134); безквитковий проїзд (стаття 135); прояв неповаги до суду (стаття 185-3). Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Таким чином, Конституційний Суд України у зазначеній справі дійшов висновку, що всі інші види правопорушень, в тому числі і ті, за які відповідальність передбачена ст. 122 Кодексу, розгляду у скороченому провадженні не підлягають.

Аналогіна норма міститься у частинах першій, другій статті 258 КУпАП, де визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.

Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу.

Аналіз положень глави 22 Кодексу в системному зв'язку з положеннями його глави 17 вказує на те, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Як встановлено з пояснень позивача, що також підтверджується дослідженим в судовому засіданні відеозаписом з відеореєстратора нагрудного персонального мобільного, ОСОБА_1 заперечував свою винуватість у вчиненні правопорушень, що зобов'язувало працівників поліції скласти протокол про адміністративне правопорушення.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що постанова в справі про адміністративне правопорушення від 19.08.2016 року серії ПС2 № 850774 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 123 КпАП України підлягає до скасування.

Керуючись ст.ст. 6, 11, 14, 71, 86, 160-167, 185, 186 КАС України, на підставі ст.ст. 247, 280, 283, 284, 285 КпАП України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 850774 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 123 КУпАП - скасувати.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ківерцівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення, а особами, які були відсутні під час проголошення постанови, в цей же термін з дня отримання її копії.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ківерцівського районного суду О.М. Пономарьова