Справа № 826/2170/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 вересня 2016 року № 826/2170/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної

в м. Києві державної адміністрації

третя особа Національної гвардії України,

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації (надалі - Відповідач), треті особи: Національної гвардії України (надалі - третя особа 1), Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (надалі - третя особа 2) про визнання протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення; зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати "Посвідчення інваліда війни".

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідач всупереч вимогам законодавства відмовлено Позивачу в наданні статус інваліда війни та видати "Посвідчення інваліда війни".

В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Відповідач проти позовних вимог заперечує в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях на позовну заяву.

В обґрунтування заперечень Відповідач зазначає, що у той період, коли ОСОБА_1 перебував у короткостроковому службовому відрядженні (24.03.2002 р.) - бойових дій на території колишньої Югославії не було, оскільки у Переліку зазначені інші періоди, коли у Косово (колишня Республіка Югославія) відбувалися бойові дії (бойові дії в Югославії (Косово) велися у період з 15 липня 1992 року по 16 червня 1999 року згідно Переліку), а отже підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.

В судовому засіданні представник Відповідача наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи 1 позовні вимоги Позивача підтримав в повному обсязі та надав суду письмові пояснення. В письмових поясненнях третя особа 1 зазначає, що підставою визначення Позивача учасником бойових дій та видача йому посвідчення встановленого зразка було його перебування з 24.03.2002 р. відповідно до наказу МВС України від 23.03.2002 р. №112 о/с у короткостроковому відрядженні в Косово (Союзна Республіка Югославія), яка у 2002 році була включена до Переліку держав де ведуться бойові дії. Переліком було визначено початок ведення бойових дій з 15 липня 1992 року, а завершення бойових дій визначено не було, що у свою чергу вважається таким, що на території Косово (Союзна Республіка Югославія) у 2002 році велись бойові дії. Лише у 2007 році постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2007 року № 1296 у Переліку було доповнено позицію "Югославія 15 липня 1992 р." словами і цифрами "-16 червня 1999 р.".

В судовому засіданні представник третьої особи 1 просив позовні вимоги Позивача задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи 2 в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи. Заперечень на позовну заяву не надав.

Згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у різі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, під час проходження служби в Головному управлінні Внутрішніх військ МВС України (далі ГУ ВВ МВС) перебував в службовому закордонному відрядженні у Косово (колишня Республіка Югославія) 24 березня 2002 року.

Третя особа 1 зазначає, що 08 травня 2002 року Головним управлінням внутрішніх військ МВС України, правонаступником якого відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу VIII Закону України "Про Національну гвардію України" є Головне управління Національної гвардії України було видано ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій встановленого зразку серія НОМЕР_1.

За результатами огляду Київського центру міського медико-соціальної експертизи 28 січня 2015 року ОСОБА_1 встановлена ІІІ (третя) група інвалідності, внаслідок захворювання пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії.

Позивач 29.12.2015 р. звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної м. Києві державної адміністрації з заявою про встановлення статусу «інвалід війни».

Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної м. Києві державної адміністрації Листом від 12.01.2016 р. №260-260/ОП/Л-669-9 повідомило ОСОБА_1, що у встановленні статусу інваліда війни відмовлено (надалі - Лист №260-260/ОП/Л-669-9).

В Листі №260-260/ОП/Л-669-9 Відповідач зазначає, що період перебування Позивача в службовому закордонному відрядженні не відповідає періодам, зазначеним в Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого Постановою № 63.

Позивач вважає спірне рішення Відповідача протиправним та таким, що прийнято в супереч вимогам законодавства, звернувся з відповідним позовом до суду.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про обґрунтування позовних вимог виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни визначено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (надалі - Закон № 3551-XII).

Згідно з ст. 4 Закону № 3551-XII, Ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Частиною 1 ст. 7 Закону № 3551-XII передбачено, що до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

При цьому, відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII, до інвалідів війни належать також інваліди з числа: учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з перебуванням у цих державах.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (яка діяла на момент видачі позивачу посвідчення ветерана війни), бойові дії на території Югославії велися у період 15 липня 1992 року.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 08 липня 2007 року №1296 «Про доповнення переліку держав і періодів бойових дій на їх території» у переліку держав і періодів бойових дій на їх території затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1994 року №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було доповнено позицією: «Югославія 15 липня 1992 року» словами і цифрами «-16 червня 1999 року».

Пунктом 2 вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України №1296 визначено, що прийняті до набрання чинності цією постановою рішення про надання статусу учасника бойових дій громадянам, які брали участь у подіях на території колишньої Югославії, перегляду не підлягають.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що інвалідами війни є зокрема інваліди з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, каліцтва або захворювання, пов'язане з перебуванням у цій державі.

Щодо посилання Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, які стали підставою для відмови у видачі відповідного посвідчення, стосовно того, що бойові дії на території Югославії проводилися у період з 15 липня 1992 року по 16 червня 1999 року, а Позивач перебував на території Югославії після закінчення бойових дій, оскільки доповнення до Постанови Кабінету Міністрів України №63 були внесені Постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2007 року №1296, а посвідчення про учасника бойових дій було видане 08 травня 2002 року та перегляду не підлягає.

До 08 листопада 2007 року законодавством було визначено, що бойові дії на території Югославії велися у період 15 липня 1992 року.

Проте, 08 листопада 2007 року Постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року була доповнена тим, що на території Югославії проводилися бойові дії у період з 15 липня 1992 року по 16 червня 1999 року. Однак, статус ветерана війни, який був наданий особам до внесення зазначених доповнень - перегляду не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно Рішення Конституційного Суду України № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного Банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 р. (справа № 1-рп/99), за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд не приймає до уваги доводи Відповідача, оскільки на час видачі Позивачу посвідчення, період бойових дій на території колишньої Югославії обмежувався з 15 липня 1992 року.

Таким чином, для присвоєння статусу інваліда війни особа (у даному випадку - учасник бойових дій на території іншої країни) має довести причино-наслідковий зв'язок отриманого захворювання, каліцтва з перебуванням у іншій державі, де на цей час велися бойові дії.

На підставі протоколу засідання комісії з питань визначення учасниками бойових дій офіцерів, прапорщиків та службовців ГУ МВС України, Головним управління - командувачем внутрішніми військами МВС України прийнято рішення у 2002 року, яким Позивача визнано учасником бойових дій, як особа, яка перебувала за службовою необхідністю у короткостроковому відрядженні у колишній Югославії, як входить у перелік держав, де ведуться бойові дії.

Судом встановлено, що 08 травня 2002 року Головним управлінням внутрішніх військ МВС України було видано ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій встановленого зразку серія НОМЕР_1.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертною комісією від 28 січня 2015 року, Позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з участю в бойових діях при виконанні обов'язків військової служби.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що фактично захворювання Позивача було отримано внаслідок перебування у країнах, де велися бойові дії.

Виходячи з того, що статус Позивача, як учасника бойових дій на території іншої країни підтверджений Посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 та встановлений причинно-наслідковий зв'язок отриманих захворювань Позивача з його перебуванням на території іншої країни де велися бойові дії, Суд приходить до висновку, що Позивач має право на надання статусу інваліда війни та видачу відповідного посвідчення.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача в частині позовних вимог щодо визнання протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на те, що рішенням Відповідач було відмовлено Позивачу у наданні статусу інваліда війни протиправно, а також з метою повного захисту прав Позивача, Суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову щодо зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати "Посвідчення інваліда війни" підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятої ним спірної постанови з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

3. Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати "Посвідчення інваліда війни".

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя А.Б. Федорчук