Справа № 2а-5147/12/2670
Суддя: Коротких А. Ю.
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-5147/12/2670 Головуючий у 1-й інстанції: Качур І.А.
Суддя-доповідач: Коротких А. Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Коротких А.Ю.,

суддів: Ганечко О.М.,

Літвіної Н.М.,

при секретарі Козуб А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, третя особа - ОСОБА_4 про скасування наказу, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою позов задовольнити повністю. Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції були неповно з'ясовані всі обставини, що мали суттєве значення для вирішення справи та допущені порушення норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання протиправним і скасування наказу Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві від 22 грудня 2011 року № 442-ос про звільнення її з посади заступника начальника Управління Державного казначейства в Оболонському районі міста Києва, поновлення на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2013року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2013року по справі № 2а-5147/12/2670, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 вересня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 лютого 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2013 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві від 22 грудня 2011 року № 442-ос про звільнення ОСОБА_3 в частині дати звільнення - 22 грудня 2011 року. Зобов'язано Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві змінити дату звільнення позивача з посади заступника начальника Управління Державного казначейства в Оболонському районі міста Києва з урахуванням статті 49-2 Кодексу законів про працю України і часу перебування ОСОБА_3 з 22 грудня 2011 року по 16 березня 2012року В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2015 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з березня 1997 року працювала в органах Державного казначейства України.

08 липня 2009 року позивач переведена на посаду заступника начальника управління Державного казначейства в Оболонському районі міста Києва.

12 травня 2011 року ОСОБА_3 попереджена про наступне звільнення з роботи з 12 липня 2011 року у зв'язку з ліквідацією Головного управління Державного казначейства України в місті Києві і скороченням займаної нею посади.

13 грудня 2011 року позивачу запропоновано посаду начальника відділу моніторингу видатків місцевих бюджетів управління міжбюджетних відносин та моніторингу видатків місцевих бюджетів в апараті Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві та посаду заступника начальника управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва.Від запропонованих посад позивач відмовилась.

Наказом Головного управління Державного казначейства України у місті Києві від 22 грудня 2011 року № 442-ос ОСОБА_3 звільнено з посади заступника начальника управління Державного казначейства в Оболонському районі місті Києва з 22 грудня 2011 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку у зв'язку з ліквідацією Головного управління Державного казначейства України в місті Києві.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон України № 889-VIII). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Статтею 9 Закону України № 889-VIII визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України № 889-VIII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Відповідно до п. 1ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Згідно з ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене статтею 42 цього Кодексу. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

12 травня 2011 року позивача було повідомлено про ліквідацію Головного управління Державного казначейства України в місті Києві.

15 червня 2011 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 651 "Про утворення територіальних органів Державної казначейської служби", якою утворено, як юридичні особи публічного права, територіальні органи Державної казначейської служби, в тому числі Головне управління Казначейства у місті Києві і управління Казначейства у Оболонському районі міста Києва та встановлено, що територіальні органи Державної казначейської служби, що утворюються, є правонаступниками прав та обов'язків територіальних органів Державного казначейства - урядового органу, що діяв у системі Міністерства фінансів.

Із матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2011 року відповідачем було запропоновано позивачу дві посади, а саме: начальник відділу моніторингу видатків місцевих бюджетів управління міжбюджетних відносин та моніторингу видатків місцевих бюджетів в апараті Головного управління Державної казначейської служби в місті Києві та посаду заступника начальника управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва.

Однак відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 роботодавець повинен запропонувати робітнику всі наявні вакантні посади.

Таким чином, про наступне вивільнення відповідач повідомив позивача 12 травня 2011 року та всупереч статті 49-2 КЗпП лише 13 грудня 2011 року, тобто за 9 днів до звільнення, запропонував іншу роботу.

Крім того, за правилами вказаної правової норми, відповідач повинен був запропонувати ОСОБА_3 роботу в управлінні державної казначейської служби України в Оболонському районі міста Києва, що є правонаступником управління Державного казначейства України у Оболонському районі міста Києва, а не в іншій установі.

Також, відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

В матеріалах справи міститься копія листка непрацездатності серії АВЗ №726419 про перебування ОСОБА_3 на лікарняному з 22 грудня 2011 року по 5 січня 2012 року. Отже, звільнення позивача з 22 грудня 2011 року є протиправним та суперечить чинному законодавству України.

Крім того, Верховний Суд України в постановах від 4 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа №21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 36 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Отже, за приписами наведених норм, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

В матеріалах справи міститься розрахунок втраченого заробітку ОСОБА_3 у зв'язку з незаконним звільненням, складений на підставі довідки про доходи управління Державної казначейської служби України у Оболонському районі міста Києва від 17 лютого 2012 року № 24-01-04/109. Відповідно до даних вказаного розрахунку сума втраченого заробітку становить 103 255 грн., що не заперечувалось відповідачем.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з Головного управління Державного казначейства України в місті Києві на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 103 255 грн.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови було неповно з`ясовано обставини справи та порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів, у відповідності до ч.2 ст. 205 КАС України, приходить до висновку, що постанову суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нову, якою позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державного казначейства в місті Києві від 22 грудня 2011 року №442-ос.

Поновити ОСОБА_3 на посаді заступника начальника управління Державної казначейської служби України у Оболонському районі міста Києва.

Стягнути з Головного управління Державного казначейства України в місті Києві на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 103 255 грн.

Постанова набирає законної сили у порядку, визначеному ст. 254 КАС України, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н.М.

Повний текст виготовлено 18 жовтня 2016 року.

Головуючий суддя Коротких А. Ю.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.