Справа № 826/1673/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

21 жовтня 2016 року № 826/1673/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Аблова Є.В., Мазур А.С., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаМіністерства юстиції України державне підприємство «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України
прозобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача державне підприємство «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України, в якому просить (з урахуванням уточненої позовної заяви від 23.02.2016):

- зобов'язати Міністерство юстиції України створити механізм реалізації права ОСОБА_1 на отримання інформації з Державного реєстру правочинів щодо договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2;

- зобов'язати Міністерство юстиції України надати ОСОБА_1 інформацію з Державного реєстру правочинів щодо договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що, звернувшись до Міністерства юстиції України із заявою про надання інформації з реєстру правочинів щодо договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, отримав фактично відмову у наданні такої інформації із зазначенням відповідачем у листі-відповіді того, що функціонування Державного реєстру правочинів з 01.01.2013 припинено, а надання з нього інформації у будь-який спосіб не передбачено законодавством.

Відповідач та третя особа проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши про відсутність в останніх повноважень з надання фізичним особам інформації про правочини, посвідчені нотаріусами України від імені фізичних осіб, з урахуванням того, що функціонування Державного реєстру правочинів з 01.01.2013 припинено.

Розгляд справи №826/1673/16 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Міністра юстиції України та заступника Міністра юстиції України із заявами від 27.07.2015 (за вх. №639/6) та від 06.08.2015, в яких просив, зокрема, надати повну інформацію з реєстру правочинів щодо договору дарування №762635 (серія невідома) двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_2, паспортні дані: серія НОМЕР_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_3, паспортні дані: серія НОМЕР_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, підстава: договір купівлі-продажу, за яким власником квартири є ОСОБА_4, дата укладення влітку 2005, орієнтовна дата укладення договору дарування 2006-2011 роки.

У відповідь на вказані заяви Міністерство юстиції України листом від 12.08.2015 №Ш-16207/15.3-15/7 повідомив позивача про те, що копію звернення ОСОБА_1 переадресовано за належністю до державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України для вирішення по суті, а оригінал звернення залишено на розгляді в апараті Міністерства юстиції України.

Листом від 26.08.2015 №Ш-15344/13.1, №Ш-16207/13.1 Міністерство юстиції України повідомило позивача про те, що з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови від 05.09.2012 №824 «Деякі питання державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» втратила чинність Постанова Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №671 «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів», відтак, функціонування Державного реєстру правочинів з 01.01.2013 припинено, а надання з нього інформації у будь-який спосіб не передбачено законодавством. Крім того, у вказаному листі наголошено, що у Міністерства юстиції України відсутні повноваження щодо розшуку правочинів, посвідчених нотаріусами України від імені фізичних осіб, натоміть, довідки про вчинення нотаріальної дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, згідно з приписами статті 8 Закону України «Про нотаріат», видаються нотаріусом.

У свою чергу, державне підприємство «Національні інформаційні системи» листом від 24.11.2015 за вих. №2029/10-09 вказало позивачу про те, що функціонування Державного реєстру правочинів було припинено з 01.01.2013, можливість надання інформації з вказаного реєстру у будь-який спосіб, у тому числі шляхом «розархівування», будь-якими нормативно-правовими актами не передбачено. При цьому, підприємством зазначено, що з аналізу даних Державного реєстру прав вбачається, що об'єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 був відчужений ОСОБА_2 31.10.2013 на підставі договору дарування від 31.10.2013 №1654, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вихватнюк Л.А. на користь гр. ОСОБА_6 Правовстановлюючим документом, який підтверджував належність ОСОБА_2 квартири за адресою АДРЕСА_1 визначено договір купівлі-продажу від 06.07.2005 №2116, посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вихватнюк Л.А. Таким чином, державним підприємством «Національні інформаційні системи» зроблено висновок, що право власності на зазначену квартиру ОСОБА_2 належало безперервно з 2005 року по 2013 рік, оскільки у разі укладення будь-яких договорів відчуження об'єктів нерухомого майна, правовстановлюючі документи у сторони, що відчужує, відповідно до вимог законодавства, вилучаються, з урахуванням чого, відомості, викладені у заяві позивача, не відповідають даним Єдиних та Державних реєстрів, а іншою інформацією підприємство не володіє.

Вважаючи таку відмову у наданні запитуваної інформації необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №671 затверджено Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів (надалі - Порядок №671).

У відповідності до пункту 5 Порядку №671, державній реєстрації підлягають такі правочини: договір купівлі-продажу, міни земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна; договір про передачу нерухомого майна під виплату ренти; договір довічного утримання (догляду), за якими передається набувачеві у власність нерухоме майно; договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж один рік; договір управління нерухомим майном; інші правочини, державна реєстрація яких передбачена законом.

Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням (пункт 6 Порядку №671).

Надалі, Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 05.09.2012 №824, яка набрала чинності 01.01.2013, затверджено Перелік постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, серед яких, зокрема, вказано Постанову Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 671 «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів», з огляду на що Порядок №671 втратив чинність з 01.01.2013.

У свою чергу, позивач, маючи необхідність у підтвердженні наявної у нього інформації про факт укладення договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, звернувся до посадових осіб відповідача з відповідними заявами від 27.07.2015 (за вх. №639/6) та від 06.08.2015, проте йому повідомлено про неможливість підтвердження вказаної інформації, оскільки функціонування Державного реєстру правочинів з 01.01.2013 припинено, а надання з нього інформації у будь-який спосіб не передбачено законодавством.

Суд звертає увагу, що нормативно-правовим актом, який питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення, є Закон України «Про звернення громадян».

Так, приписами частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» визначено, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

При цьому, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги (частина перша статті 19 Закону України «Про звернення громадян»).

У той же час, позивачем у межах розглядуваного спору, не заявлено позовних вимог з приводу неналежного розгляду заяв останнього від 27.07.2015 (за вх. №639/6) та від 06.08.2015, з урахуванням уточненої позовної заяви від 23.02.2016, відтак, судом вказане питання не досліджується.

Натомість, в якості обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що відповідач недобросовісно та в порушення законних інтересів позивача свідомо припинили функціонування та заборонили доступ до Державного реєстру правочинів, незважаючи на тре, що положеннями Порядку №671 Міністерство юстиції України є держателем вказаного реєстру, а державне підприємство «Національні інформаційні системи» його адміністратором.

Згідно з пунктом 2 Порядку №671, в якості держателя Реєстру вказано Мін'юст, що забезпечує ведення Реєстру, а його адміністратором - державне підприємство «Інформаційний центр» Мін'юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, надання реєстраторам доступу до нього, забезпечує збереження та захист інформації, що міститься у Реєстрі.

Разом з тим, питання видачі витягу з Державного реєстру правочинів врегульовано положеннями пунктів 18-21 Порядку №671, у силу яких витяг видається на запит сторін правочину або уповноважених ними осіб.

До запиту додається документ про внесення плати за видачу витягу.

Суди, органи прокуратури, внутрішніх справ, державної податкової служби, служби безпеки та інші органи державної влади отримують витяг, якщо запит зроблено у зв'язку із здійсненням ними повноважень, визначених законодавством.

У запиті про надання витягу зазначається одна або кілька таких відомостей: номер запису в Реєстрі; відомості про сторони правочину; опис нерухомого майна, щодо якого вчиняється правочин, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані.

Витяг видається на спеціальному бланку встановленої держателем форми та завіряється підписом реєстратора, скріпленим печаткою.

Реєстратор відмовляє у видачі витягу, якщо: у запиті про надання витягу відсутні, неповністю, нечітко або нерозбірливо визначені відомості, передбачені пунктом 19 цього Порядку; відсутній документ про внесення плати за надання витягу або плата внесена не в повному обсязі. Відмова у видачі витягу оформляється письмово протягом двох робочих днів із зазначенням причин відмови.

З огляду на викладені положення вбачається, що видача витягів Державного реєстру правочинів, згідно з положеннями Порядку №671, покладена на реєстраторів, якими є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси (далі - нотаріуси), які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком (пункт 2 Порядку №671).

Крім того, частиною сьомою статті 8 Закону України «Про нотаріат» у редакції, яка діє станом на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. У разі смерті особи чи визнання її померлою такі довідки видаються спадкоємцям померлого. У разі визнання особи безвісно відсутньою опікун, призначений для охорони майна безвісно відсутнього, має право отримувати довідки про вчинені нотаріальні дії, якщо це необхідно для збереження майна, над яким встановлена опіка.

З аналізу викладених законодавчих положень вбачається, що як станом на момент виникнення спірних правовідносин (здійснення відповідного запису в Державний реєстр правочинів, за твердженням позивача), так і станом на момент розгляду справи судом, інформація щодо вчинення певної нотаріальної дії (у тому числі посвідчення договору дарування) надається нотаріусом, яким вчинена вказана дія.

При цьому, статус Міністерства юстиції України як держателя Державного реєстру правочинів, згідно з пунктом 2 Порядку №671, який наразі втратив чинність, не передбачає наявності у відповідача обов'язку з надання позивачу запитуваної інформації.

Слід також зазначити, що приписами Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України від 02.07.2014 №228, не передбачено серед обов'язків останнього забезпечення ведення Державного реєстру правочинів та надання інформації з нього.

Водночас, суд звертає увагу, що державне підприємство «Національні інформаційні системи» листом від 24.11.2015 за вих. №2029/10-09 вказало позивачу про те, що з аналізу даних Державного реєстру прав вбачається, що об'єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 був відчужений ОСОБА_2 31.10.2013 на підставі договору дарування від 31.10.2013 №1654, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вихватнюк Л.А. на користь гр. ОСОБА_6 Правовстановлюючим документом, який підтверджував належність ОСОБА_2 квартири за адресою АДРЕСА_1 визначено договір купівлі-продажу від 06.07.2005 №2116, посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вихватнюк Л.А. Таким чином, державним підприємством «Національні інформаційні системи» зроблено висновок, що право власності на зазначену квартиру ОСОБА_2 належало безперервно з 2005 року по 2013 рік, оскільки у разі укладення будь-яких договорів відчуження об'єктів нерухомого майна, правовстановлюючі документи у сторони, що відчужує, відповідно до вимог законодавства, вилучаються, з урахуванням чого, відомості, викладені у заяві позивача, не відповідають даним Єдиних та Державних реєстрів, а іншою інформацією підприємство не володіє.

Таким чином, позивач просить суд зобов'язати Міністерство юстиції України надати ОСОБА_1 інформацію з Державного реєстру правочинів, дійсна наявність якої не підтверджена відповідачем та третьою особою, а також безпосередньо самим позивачем під час судового розгляду даної адміністративної справи.

З урахуванням викладеного позовна вимога про зобов'язання Міністерства юстиції України надати ОСОБА_1 інформацію з Державного реєстру правочинів щодо договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Міністерства юстиції України створити механізм реалізації права ОСОБА_1 на отримання інформації з Державного реєстру правочинів щодо договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, суд зазначає таке.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності виходить за межі компетенції адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Оскільки, в даному випадку створення механізму реалізації права ОСОБА_1 на отримання інформації з Державного реєстру правочинів щодо договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, дарувальник: ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, обдарований: ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, є дискреційними повноваженнями, суд вказує про необґрунтованість таких вимог.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Судді Аблов Є.В.

Мазур А.С.