Справа № 815/3783/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3783/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., суддів Бутенка А.В., Єфіменка К.С., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 30.05.2016 р. № 286-16.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваним рішенням скасовано його статус біженця, який ним було набуто в 2011 р. Підставою для позбавлення цього статусу слугувало встановлення факту повідомлення ним недостовірних відомостей, що стали підставою для визнання його біженцем. Однак позивач вважає спірне рішення незаконним, оскільки останнє прийнято на підставі протоколів співбесіди від 03.06.2014 р., 17.12.2015 р., 08.02.2016 р. до яких не залучався перекладач. При цьому позивач не вільно володіє українською та російською мовами. На думку позивача, зазначені обставини є достатніми для скасування рішення, яким його позбавлено статусу біженця.

До суду з'явилася представник позивача, яка позовні вимоги із викладених підстав підтримала у повному обсязі та просила задовольнити позов.

Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до поданої заяви просив суд розглянути справу за його відсутності в порядку письмового правадження. Згідно наданих до суду письмових заперечень проти адміністративного позову відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що під час проведення співбесіди 03.06.2014 р. позивач повідомив, що не потребує послуг перекладача, у чому розписався. В ході співбесід 17.12.2015 р. та 08.02.2016 р. позивачем було зазначено, що він добре розуміє співробітника міграційної служби. Що ж стосується фактичних підстав для позбавлення позивача раніше наданого статусу біженця, це обумовлено встановленим фактом візиту позивача до ОСОБА_2 (користування захистом країни походження). Так, ОСОБА_1 ОСОБА_1 23.10.2014 р. здійснив переліт рейсам ТК0707, ТК0467 сполученням Кабул (ОСОБА_2) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна). В ході перевірки (проведених співбесід) позивач вказав, що не відвідував ОСОБА_2, а в період з 19.08.2014 р. по 23.10.2014 р. виїжджав до ОАЕ (Дубаї), де відпочивав разом із друзями. Даний факт не знайшов свого підтвердження, адже позивач проявив повну необізнаність стосовно свого ймовірного перебування в ОАЕ, а в проїзному документі відповідні відмітки відсутні. Натомість згідно листа адміністрації ДПС України від 12.03.2015 р. № 55/790 позивач вибув з ОСОБА_2 до України транзитом через Туреччину 23.10.2014 р., що свідчить про надання позивачем неправдивої інформації: приховування власного виїзду до ОСОБА_2. Крім того, перевіркою встановлено наявність чисельних критичних невідповідностей у повідомлених позивачем фактичних обставинах, які слугували підставою для надання йому захисту. В результаті аналізу отриманої інформації відповідач дійшов висновку, що позивач надав спотворену історію переслідування, що стала підставою для набуття ним статусу біженця.

На підставі ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_1 набув статус біженця в Україні на підставі рішення Держкомнацрелігій України від 28.03.2011 р. № 334-11 відповідно до ст.1 Закону України «Про біженців» від 21.06.2001 р. № 2557-ІІІ.

Так, громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до сектору міграційної служби у Херсонській області із відповідною заявою про надання статусу біженця 28.01.2011 року (особова справа № 11КНЕ00008-01).

Звернення було обумовлено історією позивача про те, що 05.01.1999 року його батько помер, а в 2000 році його матір повторно одружилась на особі на установчі дані ОСОБА_3, який мав відношення до представників радикального руху «Талібан» та погано відносився до позивача і його молодшого брата Файсула. З моменту одруження ОСОБА_3 додатково заявив, що батьківський будинок та земельна ділянка будуть належати йому. Коли позивачеві виповнилося 20 років, ОСОБА_3 розпочав виганяти його з будинку, в якості іншого варіанту запрошував приєднатись до талібів та воювати проти ворогів ісламу. Матір позивача наказала йому не сперечатись із ОСОБА_3 та не вимагати спадщини.

Через деякий час родину відвідав дядько особи на ім'я Залмай, який проживав у ОСОБА_4 та зробив спробу поспілкуватись із ОСОБА_3. У результаті ОСОБА_3 вигнав Залмая з будинку та жорстоко побив позивача та його молодшого брата, зазначивши їм, що віддасть їх до талібів.

В січні 2010 року мати позивача повідомила, що ОСОБА_3 кудись забрав його молодшого брата, а згодом ОСОБА_3 розповів, що відвіз його до родичів у провінцію Гельманд, де він повинен проживати та працювати.

Через півроку жодних відомостей про молодшого брата позивача не надходило, і позивач заявив ОСОБА_3, що буде звертатись до ради старійшин з метою встановлення місцезнаходження брата та вирішення питання щодо спадщини. ОСОБА_3 в свою чергу відповів, що не надасть йому жодної інформації та вказав, що не буде терпіти його присутність у будинку. Коли Сабур кудись виїхав, матір порадила позивачу бігти з будинку через побоювання насильницького вербування талібами за ініціативою ОСОБА_3. За твердженнями позивача, в нього не було роботи та засобів для існування в ОСОБА_2, тому він прийняв рішення виїхати до дядька Залмая у ОСОБА_4.

Після виїзду до ОСОБА_4 у вересні 2010 року шукач захисту також не зміг винайти засоби для існування у вказаній країні, тому за допомогою дядька зробив документи та в грудні 2010 року виїхав спочатку до Російської Федерації, а звідти нелегально дістався України, де звернувся за міжнародним захистом.

За результатами розгляду матеріалів справи ДКНР України було прийнято рішення від 28.03.2011 № 334-11 про надання ОСОБА_1 ОСОБА_1 статусу біженця через наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2015OD0106 (11КНЕ00008-01) громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_1 подання Головного управління ДМС в Одеській області про скасування рішення про визнання біженцем від 19.02.2016 р. ДМС України прийнято рішення про скасування рішення про визнання біженцем від 30.05.2016 р. № 286-16.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

З огляду на матеріали справи, на адресу ДМС України надійшов лист від Адміністрації Державної прикордонної служби України від 12.03.2015 року № 55/790 щодо громадянина ОСОБА_2 на установчі дані ОСОБА_1 (прізвище) ОСОБА_1 (ім'я) ОСОБА_1 (по-батькові), ІНФОРМАЦІЯ_1, який 23.10.2014 року здійснив переліт рейсами ТК0707, ТК0467 сполученням Кабул (ОСОБА_2) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), з чого вбачається, що особа добровільно скористалася захистом країни своєї громадянської належності, що в свою чергу, є підставою для початку процедури за ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Листом Державної міграційної служби від 30.03.2015 року № 8.6/1624-15 було доручено проведення відповідної процедури за ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для проведення якої на адресу проживання позивача були направлені письмові повідомлення щодо необхідності відвідання відділу по роботі з біженцями для подання відповідних пояснень (лист від 20.04.2015 року № 5/1-499, лист від 20.05.2015 року № 5/1-674/1).

Позивач уникав викликів та не відвідав відділ по роботі з біженцями, у зв'язку із чим за результатами розгляду наявних матеріалів відділом по роботі з біженцями було підготовлено та направлене на адресу центрального апарату ДМС подання про втрату статусу біженця.

За результатами розгляду матеріалів особової справи ДМС повернуло матеріали на доопрацювання, відповідно до листа від 14.09.2015 року № 5/1-13801, яким відділ по роботі з біженцями було зобов'язано провести із особою додаткову співбесіду для з'ясування факту відвідання країни громадянської належності, детального встановлення причин та обставин виїзду разом із відсутністю або наявністю переслідувань чи інших загроз життю в ОСОБА_2.

На виконання листа ДМС із ОСОБА_1 ОСОБА_1 було проведено дві співбесіди 17.12.2015 року та 08.02.2016 року, під час яких позивач повідомив, що не відвідував ОСОБА_2, а в період з 19.08.2014 року по 23.10.2014 року виїжджав до ОАЕ (Дубаї), де відпочивав разом із друзями.

При цьому позивач не відповів на жодне вузьконаправлене питання щодо перебування у м. Дубаї (арк. 2, 3, 4, 5 протоколу співбесіди від 08.02.2016 року). Таким чином, факт перебування позивача на території ОАЕ залишився недоведеним. Позивач, не зважаючи на двомісячне (за його твердженням) перебування у місті, також не зміг надати інформацію щодо адреси місця перебування у м. Дубаї, не надав жодних свідчень щодо відвідання будь-яких культурних, розважальних або інших центрів у цьому місті; не знає жодних назв будь-яких місць (назва аеропорту, місця проживання, базарів, міст відпочинку тощо); в нього відсутні будь-які матеріальні підтвердження поїздки до ОАЕ (авіаквитки, чеки або квитанції, фотографії тощо). В проїзному документі біженця ТЮ 002969 проставлені лише відмітки про виїзд з України (арк. 16 проїзного документу).

Поряд із тим, відповідно до листа Адміністрації ДПС України від 12.03.2015 року № 55/790, ОСОБА_1 ОСОБА_1 вибув з ОСОБА_2 до України транзитом через Туреччину 23.10.2014 року згідно копії електронного квитка. Отже позивач надав неправдоподібну інформацію щодо перебування у ОАЕ для приховання власного виїзду до ОСОБА_2.

У свою чергу, факт повернення позивача до ОСОБА_2 вказує на елементи користування захистом країни громадянської належності та є підставою для втрати статусу біженця відповідно до п.1 ч.1 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому з огляду на цілеспрямовані заперечення особи щодо відвідання ОСОБА_2, вбачається неможливим встановлення умов добровільності виїзду, наявності певної мотивації виїзду та фактичного отримання захисту.

Підставою для скасування рішення щодо визнання біженцем стало проведення додаткових співбесід із позивачем (від 03.06.2014 року - проведена УДМС у Херсонській області, від 17.12.2015 року та 08.02.2016 року - проведені ГУДМС в Одеській області), а також порівняння отриманої інформації із матеріалами, що стали підставою для визнання біженцем (заява від 28.01.2011 року, анкета від 28.01.2011 року та протокол співбесіди від 17.02.2011 року).

Під час аналізу були виявлені наступні відмінності в отриманій інформації, які породжують обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності клопотання в цілому, а саме об'єктивно невірними та наданими з наміром вчинення омани:

- під час звернення за захистом (арк. 2 протоколу співбесіди від 17.02.2011 року) позивач повідомив, що 05.01.1999 року помер його батько, а через рік - у 2000 році матір одружилась вдруге. Під час додаткової співбесіди 03.06.2014 року позивач повідомив, що його батька вбив командир талібів, але дату вбивства позивач не назвав. У той же час, під час співбесіди 08.02.2016 року позивач також не зміг назвати дату вбивства батька, але зазначив, що матір вдруге вийшла заміж через місяць після вбивства батька;

- відповідно до першої співбесіди 17.02.2011 року позивач проживав у ОСОБА_2 разом із матір'ю та її новим чоловіком з 2000 по вересень 2010 року, після чого виїхав до дядька у ОСОБА_4, де перебував протягом трьох місяців і в грудні 2010 року вибув до України. Згідно другої співбесіди 03.06.2014 року позивач проживав у ОСОБА_4 разом із дядьком у м. Кветта протягом шести років. Під час третьої співбесіди 17.12.2015 року позивач розповів, що одразу після одруження матері він виїхав до ОСОБА_4 разом із дядьком та братом, виїзд до України з ОСОБА_4 стався у 2008 році. Під час четвертої співбесіди 08.02.2016 року позивач надав вже інші відомості, а саме відзначив, що проживав у ОСОБА_4 протягом 8 або 9 років;

- під час першої співбесіди (17.02.2011 року позивач повідомив, що його прийомний батько ОСОБА_3 забрав його молодшого брата Файсулла, ймовірно, до талібів у січні 2010 року, та з вказаного періоду зв'язок із братом було втрачено. Під час другої співбесіди 03.06.2014 року позивач повідомив, що його рідний брат зник, коли він вже потрапив до України. Під час четвертої співбесіди 08.02.2016 року він зазначив, що у 2012 або 2013 році втратив зв'язок із братом, який залишився проживати разом із дядьком, причому вказану інформацію він отримав особисто від дядька з ОСОБА_4;

- під час другої співбесіди від 03.06.2014 року позивач повідомив, що дізнався про смерть матері від брата, коли саме це сталося йому невідомо. Під час четвертої співбесіди 08.02.2016 року він зазначив, що смерть матері відбулась 3 або 4 року тому, інформацію він отримав від дядька та брата;

- з матеріалів першої співбесіди 17.02.2011 року випливає, що позивач отримав документи на виїзд з ОСОБА_4. Під час другої співбесіди 03.06.2014 року він пояснив, що виїжджав з ОСОБА_4 до РФ за паспортом громадянина ОСОБА_4. Під час четвертої співбесіди 08.02.2016 року позивач розповів, що виїжджав з ОСОБА_4 до України взагалі без жодних документів.

Суд погоджується із висновками міграційного органу про те, що позивач надав суперечливі твердження стосовно обставин, які змусили його покинути країну громадянського походження (не дають змоги повернутися на теперішній час), та які ним покладено в основу отримання захисту в Україні. Покладені в основу заяви історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

Заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 ОСОБА_1 надав спотворену історію переслідування, що стала підставою для набуття ним статусу біженця. Об'єктивно невірними та необґрунтованими у даному випадку виглядають строки перебування позивача на території ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перед потраплянням в Україну, твердження щодо причин зникнення рідного брата та факти особистих переслідувань на Батьківщині. Зазначені елементи, а саме наявність переслідувань і стали ключовими елементами для набуття міжнародного захисту. У даному випадку, за результатами проведених співбесід встановлені факти надання інформації, що містять критичні відмінності, що можливо пояснити лише намірами вчинити обман з боку позивача. Згідно коментарів УВКБ ООН (Женева, 22.11.2004), встановлення таких ознак може бути підставою для скасування міжнародного захисту, а саме: об'єктивно невірні твердження заявника; причинний зв'язок між цими твердженнями і визначенням статусу біженця; намір вчинити обман з боку заявника.

Вирішуючи спір, суд також враховує факт приховування та заперечення позивачем свого виїзду до ОСОБА_2, незважаючи на наявність офіційних документів, які це підтверджують (арк.2 протоколу співбесіди від 17.12.2015 року). Також під час четвертого інтерв'ю 08.02.2016 року позивач приховав факт використання в соціальній мережі «Facebоок» власної сторінки з іншими установчими даними Hedayat Tasal Stanikzai, ІНФОРМАЦІЯ_2 Зазначений факт був встановлений відділом по роботі з біженцями. На питання співробітника позивач надав відповідь, що зробив це навмисно - через небажання інших осіб володіти відомостями про його місцезнаходження в Україні. Зазначений факт спростовується аналізом сторінки у вказаній соціальній мережі: позивачем виставлено власне обличчя та публічно афішовано перебування у м. Одесі (спільні фотокартки із співвітчизниками), що свідчить на цілеспрямоване надання неправдоподібної інформації з боку ОСОБА_1 ОСОБА_1.

Крім того, відповідно до керівництва УВКБ ООН з оцінки потреб шукачів захисту з ОСОБА_2 від 2013 року, альтернатива внутрішнього переміщення вважається актуальною для одиноких чоловіків без відкритих ознак уразливості, у разі переміщення до регіонів з розвиненою інфраструктурою і які знаходяться під контролем державної влади країни.

Відповідно до актуальної інформації по країні походження ситуація безпеки у м. Кабул та інших великих містах, зокрема м. Мазарі-Шаріф залишається цілком задовільною, що в свою чергу, не виключає можливості внутрішнього переміщення.

Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасовується, якщо вона повідомила недостовірні відомості, пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.8 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п'ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

У поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 9 статті 11).

Вирішуючи спір, суд надає перевагу аргументам відповідача про те, що ОСОБА_1 ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання йому статусу біженця та свідомо надав неправдиві відомості щодо його переслідувань в країні громадської належності та обставин, які змусили його покинути ОСОБА_2, переслідуючи легалізацію свого подальшого перебування на території України.

При цьому єдиними доводами представника позивача, які на її думку є достатніми підставами для скасування оскаржуваного рішення, є факт незалучення перекладача на співбесідах, що мали місце 03.06.2014 р., 17.12.2015 р., 08.02.2016 р.

Оцінюючи дані твердження сторони позивача, суд виходить із того, що ще 03.06.2014 р. ОСОБА_1 ОСОБА_1 зазначив про відсутність потреби у послугах перекладача, про що особисто розписався. При цьому з наданих відповідачем на вимогу суду аудиозаписів співбесід можна дійти висновку, що ОСОБА_1 ОСОБА_1 повністю розумів поставлені перед ним питання та вільно надавав відповіді, без жодних ускладнень щодо змісту або форми своїх тверджень. Крім того, суд критично оцінює доводи представника позивача про невідповідність відображених у протоколах співбесід 17.12.2015 р. та 08.02.2015 р. відомостей - фактично проголошеним словам, оскільки вони побудовані на занадтому формалізмі, тоді як в цілому поставлені питання та надані них позивачем відповіді відображені без жодного спотворювання їх змісту та без негативних наслідків для повноти інформації.

При цьому суд враховує, що належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов'язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

В той же час, договір про надання правової допомоги від 28.07.2016 р. № 2807/01, на підставі якого ОСОБА_5 представляє інтереси ОСОБА_1 ОСОБА_1, складений українською мовою та без залучення перекладача (отже сторони договору дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору без потреби в перекладі цих умов), що також свідчить про достатній рівень знання та розуміння позивачем мови, якою складений договір, проводилися співбесіди та здійснюється судочинство. На користь цього також свідчать інші випадки, коли позивач вказував на відсутність послуг перекладача (при поданні заяв про продовження терміну дії посвідчення біженця, про надання довідки про надання статусу біженця (складена власноручно позивачем українською мовою) при вчиненні юридично значущих для нього дій.

Суд зазначає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний приймати рішення, а дії - вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх, дотримуючись встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Адміністративне рішення, прийняте внаслідок обману, втрачає юридичну силу в силу самого цього факту, і може бути анульоване. В даному випадку, зважаючи на наявність окремих підстав для втрати статусу біженця у зв'язку з виїздом позивача до ОСОБА_2, ключовими елементами вважаються не продовження користування захисту в контексті повернення до ОСОБА_2, а неправдиво викладені факти щодо обставин, що змусили ОСОБА_1 ОСОБА_1 залишити ОСОБА_2, беручи до уваги, що останні покладені в основу набуття міжнародного захисту.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є субєктом владних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення діяв з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), у спосіб, передбачений законодавством України, та за наявності умов для позбавлення ОСОБА_1 ОСОБА_1 статусу біженця.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 128, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя І.В. Завальнюк

Суддя А.В. Бутенко

Суддя К.С. Єфіменко