Справа № 816/883/16
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/883/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Канигіної Т.С.,

за участю:

секретаря судового засідання - Скорика С.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Паська Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
до відповідача Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги

В С Т А Н О В И В:

08 червня 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі за текстом - ФОП ОСОБА_3) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області (далі за текстом також відповідач, контролюючий орган, Кременчуцька ОДПІ), у якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 24 червня 2016 року, просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13 квітня 2016 року № /189, № /190, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 13 квітня 2106 року № /188 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28 березня 2016 року № Ф-/421.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала на протиправність та необґрунтованість спірних рішень контролюючого органа. ФОП ОСОБА_3 вважає, що витрати спірних податкових періодів позивачем сформовано правомірно, а отже, порушень щодо заниження бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим податком нею не допускалось, тому єдиний внесок за охоплений перевіркою період розрахований та сплачений правомірно та в повному обсязі, що виключає підстави для застосування відповідачем штрафних санкцій.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с. 48-53, 124-125).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець 14 червня 2000 року виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради, у встановленому законодавством порядку, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (а.с. 10-11). Позивач перебуває на податковому обліку в Кременчуцькій ОДПІ та зареєстрований платником податку на додану вартість (а.с. 12-13).

У період з 29 лютого 2016 року по 14 березня 2016 року, продовжено з 15 березня 2016 року по 21 березня 2016 року контролюючим органом проведено планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, законодавства про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року.

За результатами перевірки відповідачем 28 березня 2016 року складено акт № 210/16-03-13-05-08/НОМЕР_1 (а.с. 21-40), у якому відображено встановлені перевіркою порушення, а саме:

- пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 9116,39 грн, в тому числі: за 2014 рік - на 2545,08 грн, за 2015 рік - на 6571,31 грн;

- пункту 2 статті 7, пункту 11 статті 8, пункту 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у результаті чого допущено заниження єдиного соціального внеску на 21089,26 грн, в тому числі: за 2014 рік - на 588,63 грн, за 2015 рік - на 15201,63 грн;

- підпункту 1.2 пункту 16-1 Податкового кодексу України, внаслідок чого допущеного заниження військового збору за 2015 рік на 657,13 грн.

На підставі акта перевірки Кременчуцькою ОДПІ 13 квітня 2016 року прийняті податкові повідомлення-рішення:

№ /190 про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на 9116,39 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 2279,10 грн (а.с. 18);

№ /189 про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем "військовий збір" на 549,48 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 137,37 грн (а.с. 19);

рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 13 квітня 2106 року № /188, яким на позивача накладено штраф у розмірі 2108,93 грн (а.с. 20)

та сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28 березня 2016 року № Ф-/421 (а.с. 46), якою ФОП ОСОБА_3 визначено недоїмку зі сплати єдиного внеску в розмірі 21089,26 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимогою про сплату боргу (недоїмки), ФОП ОСОБА_3 звернулась до суду з цим позовом.

Судом встановлено, що спір виник внаслідок невизнання контролюючим органом правомірним включення позивачем до витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, витрат на придбаний, проте, не реалізований у звітних податкових періодах товар.

Оцінюючи доводи сторін та досліджуючи фактичні обставини справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Під час перевірки встановлено, що у 2014 році собівартість товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані позивачем упродовж 2014 року, з урахуванням залишків, станом на 01 січня 2014 року та на 31 грудня 2014 року складає 1421462,72 грн, при цьому задекларована платником вартість документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, понесена, зокрема, на придбання товарно-матеріальних цінностей (графа 4 додатку 5 до розділу III податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік (а.с. 57), становить 1438430,00 грн, тобто розбіжність складає 16967,28 грн.

Таким чином, платником податків до податкової декларації за 2014 рік до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, зайво віднесено 16967,28 грн.

Крім того, за результатами аналізу Книги обліку доходів і витрат Ф.10 № 6/370 та первинних документів контролюючим органом встановлено, що за результатами господарської діяльності 2015 року позивачем до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю (графа 6 "Сума витрат, пов'язаних з придбанням товарів"), включено суму витрат на придбання товару, який у звітному році не реалізовано (товар фактично значився у залишках станом на кінець звітного періоду).

Так, перевіркою встановлено, що вартість придбаного 29 грудня 2015 року бензину А-92 кількістю 2510 л (26564,17 грн.) позивачем включена до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю (одержаним доходом), 2015 року

Водночас до 31 грудня 2015 року бензину А-92 реалізовано 63,36 л на суму 670,56 грн, що підтверджується касовими чеками, z-звітами денними № 0711 від 30 грудня 2015 року та № 0712 від 31 грудня 2015 року, книгою обліку розрахункових операцій № 9.

Таким чином, платником податків віднесено до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, у грудні 2015 року вартість бензину А-92 в розмірі 26564,17 грн, проте, право на віднесення до складу таких витрат виникло лише щодо суми, отриманої за фактично реалізований бензин А-92, у розмірі 670,56 грн, тобто розбіжність складає 25893,61 грн.

Вартість придбаного 16 жовтня 2105 року бензину А-95 кількістю 2473 л на суму 36682,83 грн включена до складу витрат 2015 року, пов'язаних з господарською діяльністю (одержаним доходом).

За даними перевірки, зазначеного бензину до закінчення звітного року реалізовано 1265,52 л на суму 18767,66 грн, що підтверджується касовими чеками, щоденними z-звітами за період з 17 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року, книгою обліку розрахункових операцій № 9.

Отже, позивачем віднесено до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, у грудні 2015 року вартість бензину А-95 в розмірі 36682,83 грн, проте, право на віднесення до складу витрат виникло щодо суми, фактично отриманої за реалізований бензин А-95, у розмірі 18767,66 грн, тобто розбіжність складає 17915,17 грн.

За вищевказаних обставин відповідач не визнав правомірним віднесення ФОП ОСОБА_3 у спірних податкових періодах до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, витрат на придбання бензину А92 та А95 на суму 43808,78 грн, оскільки товар на вищевказану суму не реалізований позивачем у межах своєї господарської діяльності упродовж звітного періоду та фактично перебував у складі залишків ТМЦ, а тому не здійснив впливу на формування одержаного доходу.

Таким чином, за наслідками проведеної перевірки відповідач констатував порушення позивачем пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України та вказав на завищення витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, в охопленому перевіркою періоді на 60776,06 грн, що у свою чергу занижує об'єкт оподаткування - чистий дохід.

Оскільки перевіркою правильності визначення оподатковуваного доходу виявлено заниження об'єкта оподаткування на суму 60776,06 грн., контролюючим органом збільшено позивачу суму податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування, на 9116,39 грн.

Водночас заниження чистого оподатковуваного доходу на суму 60776,06 грн вплинуло на правильність визначення бази для нарахування єдиного соціального внеску та військового збору, у результаті чого контролюючим органом позивачу донараховано за охоплений перевіркою період суму єдиного внеску 21089,26 грн (60776,06 грн. х 34,7%) та застосовано штрафні (фінансові) санкції за несвоєчасне нарахування єдиного внеску в розмірі 2108,93 грн, а також додатково визначено зобов'язання зі сплати військового збору за 2015 рік на суму 549,48 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції 137,37 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у цій справі, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, визначено положеннями Податкового кодексу України.

Згідно із пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування фізичних осіб-підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Відповідно пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу ("Податок на прибуток підприємств").

Отже, норма пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України є відсильною нормою, яка вказує на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницької діяльністю, формуються у тому ж порядку як у платників податку на прибуток.

За приписами пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті;

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що останнім до витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, за 2014 рік включено вартість придбаного, але не реалізованого станом на 31 грудня 2014 року товару на суму 16967,28 грн; за 2015 рік - на суму 43808,78 грн.

Суд, вирішуючи питання про правомірність висновку відповідача про завищення позивачем валових витрат в охопленому перевіркою періоді, виходить з такого.

На відміну від положень Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", які діяли до 01 квітня 2011 року та передбачали правила першої події при формуванні валових витрат, Податковим кодексом України визначений інший порядок формування витрат.

Так, відповідно до пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України (у чинній редакції та яка є незмінною з моменту формування позивачем спірних витрат) витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Виключенням з цього правила є лише нерозподільні постійні загальновиробничі витрати, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення.

Отже, при розрахунку об'єкта оподаткування платник податку має право врахувати витрати, включені до собівартості реалізованих товарів (робіт, послуг) одночасно, але не раніше за визнання доходів від реалізації таких товарів (робіт, послуг).

Суд звертає увагу на те, що за правилами податкового обліку доходи від продажу товарів у платника податку виникають за датою переходу покупцеві права власності, а при наданні послуг чи виконанні робіт - за датою підписання акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг (пункт 137.1 статті 137 Податкового кодексу України). Це означає, що витрати, які впливають на собівартість реалізованих товарів, наданих послуг, виконаних робіт, включаються до складу витрат при розрахунку об'єкта оподаткування одночасно з визнанням доходів від реалізації таких товарів (робіт, послуг).

Оскільки придбаний позивачем товар не був реалізований останнім у власній господарській діяльності в межах відповідних звітних періодів, суд погоджується з висновками Кременчуцької ОДПІ про допущення порушення платником приписів пунктів 177.2 та 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, завищення витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, за 2014 рік на 16967,28 грн та за 2015 рік на 43808,78 грн та, як наслідок - заниження бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб, що свідчить про обґрунтованість спірного податкового повідомлення-рішення від 13 квітня 2016 року № /190.

Як вже зазначалось, встановлене відповідачем завищення витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, та, відповідно, заниження чистого доходу упродовж 2014-2015 років вплинуло на правильність визначення бази для нарахування єдиного соціального внеску, у результаті чого позивачу також нараховано штрафні санкції.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 вказаного Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Ставка єдиного внеску для вказаної категорії платників складає 34,7% від бази оподаткування, визначеної статтею 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (частина одинадцята статті 8 Закону).

Згідно з пунктом 3 частини одинадцятої статті 25 цього ж Закону за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Зважаючи на те, що суд вважає доведеним факт заниження суми оподатковуваного доходу позивача упродовж 2014-2015 років на 21089,26 грн, висновки Кременчуцької ОДПІ про заниження ФОП ОСОБА_3 бази оподаткування єдиним внеском у вказаному періоді визнаються обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) від 28 березня 2016 року № Ф-/421 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 13 квітня 2106 року № /188 винесені контролюючим органом правомірно.

З тих самих підстав суд погоджується з правомірністю податкового повідомлення-рішення Кременчуцької ОДПІ № /189 про збільшення суми грошового зобов'язання за 2015 рік за платежем "військовий збір" на 549,48 грн та із застосуванням штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 137,37 грн.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до положень частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами статті 71 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім розгляду справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкту владних повноважень. Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Водночас покладений на суб`єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності своїх дій не звільняє позивача від обов`язку доказування своїх тверджень чи заперечень.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів неправомірності спірних рішень, проте, матеріали справи свідчать про правомірність та обґрунтованість таких рішень.

Проаналізувавши вищенаведені норми законодавства України у їх сукупності зі встановленими під час судового розгляду справи обставинами, суд вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваних рішень діяв на підставі, в межах та у спосіб, визначені законодавством України, та дійшов обґрунтованого висновку про завищення позивачем в перевіреному періоді витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, що призвело до заниження об'єкта оподаткування податком на прибуток фізичних осіб, військовим збором, та визначення суми єдиного внеску та потягло за собою нарахування штрафних санкцій з єдиного внеску, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2016 року.

Суддя Т.С. Канигіна