Справа № 766/6695/16-а
Суддя: Ус О. В.
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №766/6695/16-а
Пров. №2-а/766/313/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого судді Ус О.В., секретар Ханіков І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні міського суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, виконавчого комітету Херсонської міської ради, Херсонського міського голови Миколаєнка Володимира Васильовича про визнання рішення незаконним, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати Рішення Херсонської міської ради №296 «Про звільнення із займаної посади з посади заступника Херсонського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1.» від 07.07.2016 року; поновити її на посаді заступника Херсонського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради; стягнути з виконавчого комітету Херсонської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов'язати виконавчий комітет Херсонської міської ради анулювати запис у трудовій книжці ОСОБА_1 щодо звільнення її з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради за порушення присяги посадової особи місцевого самоврядування; зобов'язати Херсонського міського голову Миколаєнко В.В. допустити ОСОБА_1 до виконання обов'язків заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради; стягнути з Херсонської міської ради 50000 гривень шкоди та судові витрати у розмірі 551,20 грн. у вигляді сплати судового збору; допустити постанову суду до негайного виконання в частині поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати в межах одного місяця.

Позовна заява обґрунтована тим, що рішення міської ради суперечить Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та Кодексу законів про працю. Позивач вважає, що присягу вона не порушувала та сумлінно виконували свої обов'язки, рішення комісії прийнято у її відсутність, а у міської ради були відсутні достатні підстави для прийняття рішення щодо порушення нею присяги. Оскільки рішення міської ради щодо її звільнення офіційно оприлюднене, тобто усім повідомлено, що вона вчинила дії, які вона не вчиняла, їй заподіяно моральну шкоду.

Представником відповідача надані письмові заперечення на позов, відповідно до яких за посадовими обов'язками позивач повинна здійснювати керівництво, координацію роботи органів міської ради, в тому числі департаменту житлово-комунального господарства та управління економічного розвитку. Вважає, що позивач недостатньо здійснювала свої обов'язки, постійною комісією з питань житлово-комунального господарства, благоустрою та інженерної інфраструктури рекомендовано розглянути питання щодо доцільності перебування на посаді позивача. Рекомендації постійних комісій підлягають розгляду органами, яким вони адресовані, тому розгляд на пленарному засіданні вказаного питання відбувся до вимог закону.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі та дали пояснення, аналогічні, викладеним у позовній заяви. Позивач вказала, що вона сумлінно відносилася до покладених на неї обов'язків, перебувала на роботі понад нормований час, жодних письмових пояснень від неї не відбирали, вона завжди отримувала премію та не притягувалася до дисциплінарної чи іншої відповідальності.

Представник відповідачів вважала позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню та дала пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях, просила у його задоволенні відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступне.

Рішенням Херсонської міської ради №1469 від 12.09.2014 року «Про затвердження заступника з питань діяльності виконавчих органів ради» позивача ОСОБА_1 було затверджено на посаді заступника Херсонського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради (арк. справи 18-19).

Рішенням Херсонської міської ради №1498 від 12.09.2014 року «Про внесення змін до персонального складу виконавчого комітету Херсонської міської ради VІ скликання, затвердженого рішенням міської ради від 30.11.2010 № 13» ОСОБА_1 було включено до складу Виконавчого комітету Херсонської міської ради (арк. справи 20).

Рішенням Херсонської міської ради №6 від 18.12.2015 року «Про утворення виконавчого комітету Херсонської міської ради VІI скликання, визначення його чисельності та затвердження його персонального складу» ОСОБА_1 обрано до складу Виконавчого комітету Херсонської міської ради нового скликання (арк. справи 21-22).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» позивач була посадовою особою місцевого самоврядування.

08 лютого 2016 року Постійна комісія з питань житлово-комунального господарства, благоустрою та інженерної інфраструктури рекомендувала заступнику міського голови ОСОБА_1 надати обґрунтовані пропозиції щодо роботи в частині виконання рішення міської ради щодо заборони завезення на територію міста Херсон побутових відходів з населених пунктів, які територіально не належать до ХМР та заходів щодо полігону ТПВ у м.Херсоні (арк. справи 60).

З висновків та рекомендацій вказаної комісії від 18.04.2016 року (протокол № 18) рекомендовано заступнику міського голови створити робочу групу з метою доопрацювання проекту рішення щодо уповноваження на укладання договорів з учасниками конкурсу із визначення кращого інвестиційного проекту зі створення сміттєсортувального комплексу (арк. справи 62-64).

Розпорядженням міського голови Херсонської міської ради № 76-кк від 13 травня 2016 року ОСОБА_1 з 14 до 22 травня 2016 року включно відбула у відрядження до міст Брно, Прага, Єлін, Хостетін (Чехія) з метою ознайомлення з кращими проектами з енергоефективності (арк. справи 13).

Під час відрядження позивача ОСОБА_1 20.05.2016 р. проведено засідання Постійної комісії з питань житлово-комунального господарства, благоустрою та інженерної інфраструктури. З протоколу № 22 від 20.05.2016 року засідання вбачається, що комісією рекомендовано заступнику міського голови ОСОБА_1 провести нараду з теплопостачальними організаціями з метою відпрацювання технічного завдання на розробку нової схеми теплопостачання та щотижня доповідати комісії щодо результатів роботи технічної наради. Крім того, з доповіді директора департаменту ЖКГ міської ради вбачається, що через борги ТОВ «РИМЗ» м.Миколаєву на полігоні ТПВ не працює техніка, запропоновано розірвати договір з ТОВ «РИМЗ». Член комісії Яременко В.В. вважав, що це надзвичайне становище, а Собчук С.С. запропонував звернутися до міського голови щодо доцільності перебування на посаді заступника міського голови ОСОБА_1, оскільки вона не виконує в повному обсязі свої службові обов'язки, що призвело до критичної ситуації (арк. справи 10-11, 42-43). Протокол не містить посилань на те, які саме службові обов'язки не виконуються позивачем в повному обсязі, внаслідок чого на полігоні не працює орендована техніка. Член комісії Леонова Л.М. зазначила, що некоректно розглядати питання у відсутності заступника міського голови ОСОБА_1

Позивачем на ім'я міського голови складена службова записка стосовно п.3 висновку та рекомендацій засідання комісії, викладених у протоколі № 22 від 20.05.2016 року, відповідно до якої перебуваючи у відрядженні з 14 травня 2016 року вона не могла знати щодо ситуації, яка склалася на міському звалищі. Крім того, питання щодо контролю за виконанням робіт і додержанням вимог чинного законодавства та виконання вимог договору ТОВ «РИМЗ» належить безпосередньо до повноважень департаменту ЖКГ ХМР, тому призначення її доповідачем з вказаного питання в той час як вона перебувала у відряджені, тоді як до функціональних обов'язків вказана зона відповідальності покладена на департамент є спланованою дією, а дії членів комісії порушують етику, законність тощо (арк. справи 14-15).

З акту без дати, що підписаний в.о. першого заступника міського голови Підперигора Р.С., в.о.заступника міського голови Щербина А.М. (з зазначенням дати 27.04.2016 р.), директором департаменту містобудування та землекористування ОСОБА_8, вбачається, що на оперативній нараді, що відбулася 11.04.2016 року міським головою було доручено заступнику міського голови ОСОБА_1 надати пояснення, чому не проводиться контроль за розробкою та прийняттям заходів, які змогли б покращити фінансовий стан підприємств, жодних пояснень не надходило (арк. справи 46).

З аналогічного акту, складеного тими самими особами та датованого 28.04.2016 року зафіксовано, що на оперативній нараді 21.04.2016 року міським головою було доручено надати пояснення ОСОБА_1 з питання не підготування нормативної бази для роботи підприємств в нових умовах, не визначена відповідальна структура за створення ОСББ, не внесено змін до нормативних актів. Пояснень з даного питання міському голові не надано (арк. справи 45).

07.06.2016 року вказаними вище особами складено акт про те, що 30.05.2016 року на оперативній нараді міським головою було доручено надати пояснення заступнику міського голови ОСОБА_1 чому враховуючи проект ЗУ «Про поводження з ТВП» та ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» не внесено в план робіт міськвиконкому розроблення регуляторного акту про винесення послуги з вивезення ТПВ в окрему послугу та не розроблені заходи по продовженню терміну роботи полігону міста, не обраховані об'єми заборонених відходів за період дії дозволу на захоронення ТПВ, пояснення з даного питання міському голові не надані (арк. справи 44).

07.07.2016 року Рішенням Херсонської міської ради №296 «Про звільнення із займаної посади з посади заступника Херсонського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1.» позивача звільнено із займаної посади із формулюванням «за порушення посадовою особою місцевого самоврядування присяги» (арк. справи 9, 38).

З протоколу пленарного засідання VIII сесії міської ради VII скликання від 07.07.2016 року вбачається, що розглядалася питання щодо звільнення з найманої посади заступника міського голови ОСОБА_1 за рекомендаціями постійних комісій міської ради з питань ЖКГ та з питань комунальної власності, регуляторної політики та енергозбереження (арк. справи 39-41). Депутат Леонова Л.В. зауважила, що комісією з питань ЖКГ порушені етичні норми, її склад не був повним, звинувачення, пред'явлені ОСОБА_1 не відповідають обов'язкам заступника міського голови. Депутат Кияновський А.О. вказував на те, що ОСОБА_1 важко справлятися з своїми обов'язками, внаслідок чого відсутній належний контроль у житловому господарстві міста, наприклад не передана споруда «Дошка пошани», є звернення керівників ОСББ стосовно зриву підготовки до опалювального сезону. Враховуючи викладене вважав необхідним підтримати проект рішення про звільнення ОСОБА_1 Депутат Устинов Є.О. вказував на неналежність роботи штабу з підготовки до опалювального сезону, який повинний працювати зараз. При цьому ОСОБА_1 вказала, що штаб працює, процент підготовлених до зими об'єктів складає 40 відсотків. За рішення про звільнення ОСОБА_12 проголосували 31, проти 3, утрималися 3, не голосували 4, рішення прийняте.

Позивач, працюючи на посаді заступника міського голови отримувала середньоденну заробітну плату згідно абзацу 1 пункту 8 постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року - 596, 26 грн. (арк. справи 73).

З розрахункових листів позивача вбачається, що вона у період з січня 2016 року до липня 2016 року отримувала заробітну плату, яка складалася з посадового окладу, доплати за ранг, вислугу років, надбавки, премії (арк. справи 74-80).

У період з 25.07.2016 року до 05.08.2016 року позивач працювала керівником проектів та програм в ТОВ «УкрНДІІнжпроект-південь» за контрактом, її доход за цей період склав 1021,74 грн., що підтверджено копією трудової книжки, довідкою та контрактом.

Позивач перебуває на обліку в Херсонському міському центрі зайнятості як безробітна та отримує допомогу по безробіттю з 09 серпня 2016 року, що підтверджено довідкою № 02-20/2818 від 11.10.2016 року.

Статтею 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачені підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування. Крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); неподання відомостей або подання посадовою особою місцевого самоврядування неправдивих відомостей щодо її доходів у встановлений термін (стаття 13 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов'язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Рішення про припинення служби в органах місцевого самоврядування може бути оскаржено посадовою особою місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом.

У частині другій статті 11 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» наведено текст Присяги посадових осіб місцевого самоврядування: «Усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити громаді та народові України, неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, сприяти втіленню їх у життя, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, сумлінно виконувати свої посадові обов'язки».

З тексту Присяги вбачається, що в основі поведінки посадової особи місцевого самоврядування закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, посадова особа місцевого самоврядування покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим, як порушення Присяги слід розуміти скоєння проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Отже, і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження служби. Таким чином, припинення служби в органах місцевого самоврядування у зв'язку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність службових осіб місцевого самоврядування можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення достатньо близьких за характером одне до одного дисциплінарного або іншого правопорушень. Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли службова особа місцевого самоврядування скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Тобто звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

Припинення служби в органах місцевого самоврядування за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності службової особи, яка вчинила діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення зі служби за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням порядку та строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли посадова особа органу місцевого самоврядування скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на неї обов'язкам, підриває довіру до неї як до носія влади, що призводить до приниження органу місцевого самоврядування та унеможливлює подальше виконання особою своїх обов'язків. Тобто, звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

Відповідачем не надано суду доказів про скоєння позивачем проступку проти інтересів служби, який суперечить покладеним на неї обов'язкам, що підриває довіру до неї як до носія влади, що призвело до приниження державного органу та унеможливлення подальшого виконання позивачем своїх обов'язків. Посилання відповідача щодо не виконання позивачем рекомендацій комісій та не надання пояснень на оперативних нарадах міському голові жодним чином не свідчать про скоєння позивачем проступку, що відповідає наведеним вище ознакам.

У оскаржуваному рішенні про звільнення позивача не зазначено у чому полягає порушення позивачем саме Присяги посадової особи місцевого самоврядування, який проступок скоїла посадова особа місцевого самоврядування проти інтересів служби, що суперечить покладеним на неї обов'язкам, підриває довіру до неї як до носія влади, що призводить до приниження органу місцевого самоврядування та унеможливлює подальше виконання нею своїх обов'язків, а також чим мотивоване неможливість застосування до позивача як посадової особи місцевого самоврядування дисциплінарного стягнення.

За змістом п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

Постановою КМУ № 950 від 13.06.200 року затверджено Порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до цього Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування: у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян; у разі недодержання ними законодавства про державну службу, службу в органах місцевого самоврядування, антикорупційного законодавства, порушення етики поведінки; на вимогу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри; з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного правопорушення або порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції за рішенням керівника органу, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення. За анонімними повідомленнями, заявами та скаргами службове розслідування не проводиться. Дія цього Порядку не поширюється на уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування осіб, права та обов'язки яких в частині додержання службової дисципліни, види заохочення та дисциплінарні стягнення і порядок їх застосування встановлюються дисциплінарними статутами.

Відповідно до п.2 Положення № 950, рішення щодо проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України, Першим віце-прем'єр-міністром України, керівником державного органу (посадовою особою), що призначив на посаду особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проводитися службове розслідування, керівником органу, в якому працює зазначена особа.

Згідно п. 7 Порядку № 950 особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право: отримувати інформацію про підстави проведення такого розслідування; надавати усні або письмові пояснення, робити заяви, подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування; звертатися з клопотанням про опитування інших осіб, яким відомі обставини, що досліджуються під час проведення службового розслідування, а також про залучення до матеріалів розслідування додаткових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації стосовно предмета службового розслідування; подавати у письмовій формі зауваження щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності осіб, які його проводять; звертатися з обґрунтованим клопотанням у письмовій формі до керівника органу державної влади, який приймає рішення щодо складу комісії з проведення службового розслідування, про виведення з її складу осіб, які особисто заінтересовані в результатах такого розслідування.

Про прийняте за результатами розгляду клопотання рішення письмово повідомляється особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

За результатами службового розслідування члени комісії складають акт, у якому зазначаються: факти і суть звинувачень або підозри, які стали підставою для проведення службового розслідування, посада, прізвище, ім'я та по батькові, рік народження, освіта, термін служби у органі державної влади і перебування на займаній посаді особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проведено службове розслідування, результати щорічної оцінки виконання особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, покладених на неї завдань та обов'язків, види заохочення та дисциплінарного стягнення, а також ступінь участі у виконанні окремих доручень (завдань); висновки службового розслідування, обставини, що пом'якшують або обтяжують відповідальність, причини та умови, що призвели до порушення, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, що знімають з особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, безпідставні звинувачення або підозру; обґрунтовані пропозиції щодо усунення виявлених порушень та притягнення у разі необхідності винних осіб до відповідальності згідно із законодавством (п. 8 Порядку №950).

Під час визначення виду дисциплінарного стягнення члени комісії повинні враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Про дату і місце ознайомлення з актом службового розслідування зазначені особи повідомляються за день до його проведення (п. 9 Порядку №950).

Відповідно до абз.2 п.10 Положення №950 за результатами розгляду керівник органу державної влади (посадова особа), який прийняв рішення щодо проведення службового розслідування, приймає в десятиденний термін з дати надходження акта службового розслідування відповідне рішення, з яким ознайомлюється особа, стосовно якої проводилося службове розслідування.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Ураховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки припинення державної служби на підставі абзацу другого частини першої статті 20 Закону № 2493-ІII від 07.06.2001 року «Про службу в органах місцевого самоврядування» є крайнім заходом відповідальності державного службовця за порушення службової дисципліни, який виходить за межі дисциплінарної відповідальності, тому неможливість застосування до посадової особи органу місцевого самоврядування інших дисциплінарних стягнень, ніж звільнення має бути мотивовано.

Передумовою звільнення посадової особи органу місцевого самоврядування за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстави припинення служби за порушення Присяги мають бути порушення, встановлені внаслідок ретельного службового розслідування, порядок проведення якого регулюється Положенням №950. При цьому необхідно враховувати, що наслідком вчинення дисциплінарного правопорушення можуть бути припинення державної служби за порушення Присяги або звільнення, які є санкціями різних рівнів відповідальності і не можуть застосовуватись як альтернативні. Звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на неї обов'язкам, підриває довіру до неї як до носія влади, що призвело до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання нею своїх обов'язків. Посадова особа, яка вчинила дисциплінарний проступок, не може бути звільнена за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 травня, 4 червня, 17 вересня, 3 грудня 2013 року, 22 квітня 2014 року, 24 червня 2014 року (справи №№ 21-403а12, 21-167а13, 21-231а13, 21-379а13, 21-90а14, № 21-107а14 відповідно).

Як встановлено судом та не заперечувалось відповідачем, у судовому засіданні, службове розслідування відносно ОСОБА_1 не проводилося, Комісія з проведення службового розслідування не створювалася, письмові пояснення не відбиралися.

Посилання представника відповідачів на рекомендацію постійної комісії з питань житлово-комунального господарства, благоустрою та інженерної інфраструктури щодо доцільності перебування позивача на займаній посаді не може бути прийнято до уваги, оскільки вказана комісія не є комісією, яка створення для службового розслідування, нею не встановлювалося який саме проступок скоєний позивачем та чи є він порушенням Присяги тощо.

Жодний документ, наданий відповідачами не містіть інформації про те, яка саме критична ситуація склалася з вивозом та захороненням ТВП у м.Херсоні та яке саме відношення має позивач саме до створення цієї ситуації, які дії вона вчинила або не вчинила з цього приводу та чи віднесено це до її компетенції, чи несе вона персональну відповідальність за вивіз та захоронення ТВП у контексті керівництва та координації роботи органів виконавчих органів міської ради та чи мала вона можливість в межах своєї компетенції вчинити дії, що змінили ситуацію.

Таким чином, відповідачами порушені права позивача особисто надавати пояснення по суті звинувачень, заявляти клопотання чи зауваження, позбавлено права оскаржити прийняте за результатами розслідування рішення в адміністративному чи судовому порядку. Тобто відповідачами не дотримана процедура звільнення позивача.

За приписами ч.1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд бере до уваги, що в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (Заява № 22750/02 параграф 42), суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частини 4, 5 ст.11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний зв'язок, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органів місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.71 КАС України).

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позиція сторін має бути визначеною юридично і доведеною безспірними доказами, якими в даній справі є конкретні документи та матеріали.

Таким чином, на думку суду позиція відповідача у даній справі не є доведеною, оскільки не підтверджена належними та допустимим доказами наявності події та складу проступку, що свідчить про порушення позивачем Присяги.

Враховуючи вищевказане, відсутність від відповідачів наданих безспірних доказів правомірності власних дій та вчинення позивачем правопорушення, повно та всебічно з'ясувавши обставини в адміністративній справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частині поновлення позивача на посаді.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або вповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого чи переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку чи різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до довідки № 07-28/64 від 20.09.2016 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 596,26 грн.; кількість робочих днів за час вимушеного прогулу складає 69 днів (липень - 16, серпень - 22, вересень - 22, жовтень - 9). Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 41141,94 грн. Враховуючи, що у період з 25.07.2016 року до 06.08.2016 року ОСОБА_1 працювала та їй нарахована заробітна плата в розмірі 1021,74 грн. та допомога по безробіттю в розмірі 7053,55 грн. на користь позивача підлягає стягненню різниця в розмірі 33066,65 грн.

При цьому суд не приймає до уваги посилання представника позивача на обов'язок відповідно до ч.4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сплати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, оскільки вказані суми утримуються з підприємства внаслідок компенсації держави виплачених сум по безробіттю (тобто виплачені суми утримуються не з особи, яка була незаконно звільнена та отримувала допомогу по безробіттю, а з підприємства, з якого особу незаконно звільнили).

Відповідно до ст. 161 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує(виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу. Відповідно до ст. 16 Податкового кодексу України, розрахунок податкових зобов'язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого з джерела його виплати, проводиться податковим агентом(у тому числі роботодавцем).

Щодо вимог про анулювання запису про звільнення. Відповідно до ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на роботі. Рішення суду про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. Негайне виконання передбачає, що працедавець зобов'язаний поновити працівника на роботі на дату рішення суду (з часу оголошення рішення в судовому засіданні). На підставі рішення суду про поновлення працівника працедавець видає наказ. Такий наказ повинен містити два пункти: про скасування наказу (рішення) про звільнення; про поновлення працівника його на посаді. Щодо записів у трудовій книжці працедавцю необхідно керуватись «Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженою наказом Мінпраці № 58 від 29.07.93 р. Запис у зв'язку з поновленням працівника передбачає наведення: дати запису, яка повинна відповідати даті нового наказу (розпорядження, рішення); у графі 3 - «Запис №… вважати недійсним. Поновлено на попередній посаді»; у графі 4 - дати та номера нового наказу (розпорядження тощо).

Тобто анулювання записів у трудовій книжці не передбачено.

Крім того, не підлягають задоволенню вимоги щодо зобов'язання допустити позивача до виконання обов'язків заступника міського голови, оскільки фактичний допуск до роботи здійснюється на підставі судового рішення.

В даному випадку рішення суду про поновлення на роботі є підставою для видання відповідного документу про поновлення на роботі, не потребує окремого допущення особи до виконання обов'язків на посаді, на яку поновлений працівник.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 50 тис.грн.

За вказаних обставин суд вважає, що сам факт поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є достатньою сатисфакцією заподіяної позивачеві протиправним звільненням з займаної посади.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за заподіяну їй моральну шкоду у розмірі 50 тис.грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

За ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності вчинення ним дій та винесення оскаржуваного рішення.

За приписами ч.1 ст. 94 КАС України на користь позивача підлягає стягненню здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 49, 51, 69, 71, 158, 159, 160, 161, 162, 171-2 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, виконавчого комітету Херсонської міської ради, Херсонського міського голови Миколаєнка Володимира Васильовича про визнання рішення незаконним, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Херсонської міської ради №296 «Про звільнення із займаної посади заступника Херсонського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1.» від 07.07.2016 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника Херсонського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради.

Стягнути з Виконавчого комітету Херсонської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33066,65 грн. (тридцять три тисячі шістдесят шість гривен шістдесят п'ять копійок) з відрахуванням із зазначеної суми обов'язкових податків та зборів.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Херсонського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць.

У задоволенні решти адміністративного позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальній сумі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. двадцять коп.).

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду з подачею апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду набирає чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги. Якщо апеляційна скарга не була подана протягом десяти днів, постанова суду набуває чинності після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

У разі застосування судом частини 3 статті 160 КАС України, а також прийняття постанови в порядку письмового провадження апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

СуддяО. В. Ус