Справа № 1304/11773/12
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/44662/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Калашнікової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2014 року у справі за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" до Рівненської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2012 року Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» (надалі - позивач, ДТГО «Львівська залізниця» звернулось із позовом до Рівненської міської ради (надалі також - відповідач), , в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 704 від 4 травня 2011 року «Про затвердження проекту землеустрою,вилучення та передачу в оренду земельної ділянки на вул. Н. Хасевича, 4», яким позивачу передано земельну ділянку площею 317 кв. м. в оренду терміном на 49 років.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2013 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано оскаржуване рішення в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 ДТГО «Львівська залізниця» для обслуговування адміністративного приміщення та передачі в оренду ДТГО «Львівська залізниця» на 49 років земельної ділянки площею 317 кв.м для обслуговування адміністративного приміщення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Рівненської міської ради № 704 від 4 травня 2011 року «Про затвердження проекту землеустрою, вилучення та передачу в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 для обслуговування приміщення кондитерського цеху та передачі в оренду ОСОБА_2 на 49 років земельної ділянки площею 100 м.кв. для обслуговування приміщення кондитерського цеху.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, позовну заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просив ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2014 року скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування рішення Рівненської міської ради від 4 травня 2011 року № 704 «Про затвердження проекту землеустрою, вилучення та передачу в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1» щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 ДТГО «Львівська залізниця» для обслуговування адміністративного приміщення та передачі в оренду земельної ділянки площею 317 кв.м. на 49 років для обслуговування адміністративного приміщення.

Відповідачем надіслані заперечення на дану касаційну скаргу, в яких Рівненська міська рада просила скаргу залишити без задоволення , а рішення апеляційної інстанції - без змін.

Справу розглянуто у попередньому судовому засіданні, передбаченого статтею 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Враховуючи положення частини другої статті 220 КАС України, колегія суддів здійснює перегляд судових рішень в межах касаційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Предметом позову фактично є визнання неправомірним та скасування рішення міської ради, яким затверджено проект землеустрою, вилучено та передано в оренду земельну ділянку.

Суди попередніх інстанцій, розглядаючи та вирішуючи справу, виходили з того, що даний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України із даним висновком не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Частиною першою статті 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Пунктом 7 частини першої статті 3 КАС України передбачено, що суб'єкт владних повноважень позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Прийняте спірне рішення є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, яке вичерпало свою дію внаслідок його виконання. Скасування таких актів не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку, укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування (місцевого органу виконавчої влади) щодо передачі у власність чи оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування (місцевого органу виконавчої влади) вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування чи місцевим органом виконавчої влади (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди тощо), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, місцевого органу виконавчої влади не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в своїх численних рішеннях, зокрема, у справах № 21-405а14 від 11 листопада 2014 року, № 21-308а14 від 9 грудня 2014 року.

З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій помилково розглянуто даний спір за правилами адміністративного судочинства, оскільки такий спір, враховуючи суть спірних правовідносин щодо захисту права цивільного, їх суб'єктний склад та норми статті 15 ЦПК України, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною четвертою статті 220-1 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування рішень судів першої і апеляційної інстанцій та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 157, 220-1, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2014 року - скасувати, провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді