Справа № 2а-4245/10/0470
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2016 року м. Київ К/800/3031/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шведа Е.Ю.,

суддів: Гончар Л.Я.,

Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за

касаційною скаргою Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року

у справі № 2а-4245/10/0470

за позовом Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»

до Дніпропетровської митниці державної фіскальної служби, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області

про скасування рішення, картки відмови, стягнення коштів

встановив:

Публічне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ЦГЗК») звернулось до суду з адміністративним позовом до Криворізької митниці (правонаступник - Дніпропетровська митниця Міндоходів), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, в якому просило суд визнати протиправним рішення Криворізької митниці про визначення митної вартості товарів від 04 лютого 2010 року №113000006/2010/000069/1; скасувати картку відмови Криворізької митниці в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України від 04 лютого 2010 року №113050000/0/000111; стягнути з Державного бюджету України шкоду у вигляді надмірно сплачених податку на додану вартість у розмірі 13 671,66 грн. та ввізного мита у розмірі 4 785,08 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове - про часткове задоволення позову. Визнано протиправним і скасовано рішення Криворізької митниці про визначення митної вартості товарів від 04 лютого 2010 року №113000006/2010/000069/1; скасовано картку відмови Криворізької митниці в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України від 04 лютого 2010 року №113050000/0/000111. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення цього суду в частині задоволеного позову скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції. Доводи касаційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції прийняв обґрунтоване і законне рішення, проте суд апеляційної інстанції помилково його скасував, неправильно застосувавши при цьому норми матеріального права. Митний орган за наявності інформації про придбання такого ж товару за ціною вищою, ніж задекларовано позивачем, обґрунтовано витребував додаткові матеріали, які декларантом не надано. Як наслідок відповідач правомірно визначив митну вартість ввезеного позивачем товару за резервним методом та прийняв правомірне рішення про визначення митної вартості товару.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» утворено Дніпропетровську митницю ДФС - правонаступника Дніпропетровської митниці Міндоходів.

Таким чином, на підставі статті 55 КАС України судом касаційної інстанції у справі здійснюється процесуальне правонаступництво шляхом заміни відповідача - Дніпропетровської митниці Міндоходів на Дніпропетровську митницю Державної фіскальної служби (далі - Митниця).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги відповідно до ст. 220 КАС України.

Судами встановлено, що 06 квітня 2009 року між позивачем та ВАТ «Белшина», Республіка Білорусь, м. Бобруйськ, укладено зовнішньоекономічний контракт № 2695-37-09, за умовами якого постачальник зобов'язався здійснити поставку шин 33.00-51 для автомобілів з великою вантажопідйомністю позивачу, а позивач зобов'язаний прийняти та оплатити товар на умовах, вказаних у специфікаціях до Контракту.

Згідно з умовами Специфікаціївід 03 листопада 2009 року № 6 до Контракту погоджена між позивачем та постачальником ціна за одиницю товару «шини 33.00-51» склала 8 250,00 доларів США.

У порядку, передбаченому п. 5.3 Договору, постачальник надіслав на адресу позивача рахунок-фактуру від 21 січня 2010 року № 343, у якій також зазначив вартість за одиницю продукції в сумі 8250,00 доларів США.

02 лютого 2010 року для митного оформлення партії товару кількістю 12 одиниць позивачем оформлено вантажну митну декларацію форми МД-2 № 113050000/2010/000757, розрахунки в якій було зроблено, виходячи з ціни 8250,00 доларів США за од.

Під час здійснення перевірки заявленої декларантом митної вартості товарів в частині порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості товарів, які вже оформлені, Митниця виявила, що заявлена ціна товару8250 дол. США за одиницю, а шини цього ж виробника, цієї ж марки ввозилися на митну територію України (тобто, вже оформлені для вільного використання на митній території України) за ціною 8 960 дол. США за одиницю.

Запропоновані до надання для підтвердження заявленої декларантом митної вартості товарів документи, а саме: прайс-листи виробника товару, калькуляцію та експертного висновку, позивачем не надано.

На пропозицію митного органу в якості додаткових документів для підтвердження митної вартості декларантом подано експортні декларації країни відправлення, сертифікат форми СТ-1, бухгалтерська документація (рахунок-фактура та підтвердження його оплати), а також листи постачальника від 11 січня 2010 року № 37/60 та від 03 вересня 2009 року №37/14308.

Щодо калькуляції виробника, позивач вказав, що постачальник ВАТ «Белшина» в листі від 11 січня 2010 року № 37/60зазначив про неможливість її надання.

Згідно з висновком у листі ДП «Держзовнішінформ» від 25 березня 2010 року № 9/339ціна шин, що постачаються відповідно до Специфікаціївід 03 листопада 2009 року № 6 за Контрактом між підприємством-виробником ВАТ «Белшина» (Білорусія) та ВАТ «ЦГЗК» (Україна), відповідає ціновій стратегії підприємства-виробника за умов постачання DDU, м. Кривий Ріг, ВАТ «ЦГЗК» (Україна).

04 лютого 2010 року під час митного оформлення придбаної позивачем партії товару Митниця прийняла рішення № 113000006/2010/000069/1 про визначення митної вартості товарів, на підставі якого оформлено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №113050000/0/000111. Зазначено, що товари не підлягають митному оформленню з причини коригування митної вартості митним органом.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням та карткою відмови, звернувся до суду з цим позовом про їх скасування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач мав обґрунтовані сумніви щодо рівня митної вартості, задекларованої позивачем; позивач на вимогу митного органу не надав додаткових документів, що підтверджують заявлену митну вартість; позивач не скористався правом здійснити митне оформлення під гарантійні зобов'язання; вантажна митна декларація для цілей оподаткування є податковою декларацією, а тому податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків, не може бути оскаржено, в тому числі у судовому порядку і є узгодженим.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з необґрунтованості оспорюваного рішення Митниці про визначення митної вартості товару, оскільки з тексту рішення про визначення митної вартості вбачається, що в графі 33 «Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовувалися митним органом для визначення митної вартості» не зазначені обставини, що стали підставою для прийняття цього рішення. Крім того, оспорюване рішення відповідача не містить посилання на реквізити інформації, прийнятої за підставу для визначення рівня митної вартості ввезеного позивачем товару.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 265 Митного кодексу України (у редакції від 11 липня 2002 року № 92-IV) митний орган, що здійснює контроль за правильністю митної оцінки товарів з урахуванням положень цього Кодексу, має право приймати рішення про правильність заявленої декларантом митної вартості товарів.

Згідно зі статтею 266 МК України визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, може здійснюватися за такими методами: 1) за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) за ціною договору щодо ідентичних товарів; 3) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; 4) на основі віднімання вартості; 5) на основі додавання вартості (обчислена вартість), 6) резервного.

Основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Аналіз наведених норм, а також положень постанов Кабінету Міністрів України від 09 квітня 2008 року № 339 «Про затвердження Порядку здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів» та від 20 грудня 2006 року № 1766 «Про затвердження Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження» дає підстави вважати, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості.

Разом з тим дискреційні функції митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю. До них, зокрема, належить процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов'язок послідовного вибору методів (від першого до шостого) визначення митної вартості.

Таким чином, дії митного органу щодо застосування шостого (резервного) методу визначення митної вартості товару без послідовного застосування попередніх п'яти, як це установлено частиною п'ятою статті 266 МК України, та без обґрунтування неможливості їх застосування суперечать вимогам чинного на той час митного законодавства України.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2011 року №21-213а11 та від 29 травня 2012 року № 21-91а12.

Відповідно до ч. 1 ст. 2442 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Наказом Державної митної служби України від 29 травня 2009 року № 506 (чинним на час виникнення спірних відносин) затверджено форму рішення про визначення митної вартості товарів і порядок його заповнення (далі - Порядок). Вказаним Порядком визначено, що у графі 33 рішення про визначення митної вартості товарів «Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовувалися митним органом для визначення митної вартості» зазначаються обставини, що стали підставою для прийняття Рішення, та джерела інформації, які використовувалися митним органом, і їх реквізити.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, Митниця у графі 33 оспорюваного рішення від 04 лютого 2010 року № 113000006/2010/000069/1 не зазначила обставини, що стали підставою для його прийняття, тобто не обґрунтувала неможливість застосування попередніх п'яти методів визначення митної вартості товарів. Крім того, спірне рішення не містить реквізитів джерел інформації, використаних відповідачем під час визначення митної вартості товарів за шостим (резервним) методом (наприклад: номер і дата МД, за якою раніше здійснено митне оформлення такого ж товару тощо).

Беручи до уваги, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо прийняття оспорюваного рішення необґрунтовано, а також не в порядку, передбаченому чинним на той час законодавством України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції прийняв обґрунтоване рішення в частині задоволеного позову, яке постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: