Справа № 642/6349/16-а
Суддя: Проценко Л. Г.
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №642/6349/16-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.

при секретарі Канаєвої К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ленінського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа: Друга Харківська державна нотаріальна контора, про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виражається у не знятті арешту, накладеного на майно боржника ОСОБА_3 у виконавчому провадженні №27478632, який було накладено у зв'язку із виконанням постанови про притягнення за адміністративне правопорушення.

В обґрунтування вказаного позову зазначено, що 24.07.2012 року за постановою №303/80700/11 від 12.05.2011 року, виданої Державною Митною службою України, старшим державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бичковою В.Є. була винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_3, а саме: частки у розмірі 1/3 у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та оголошена заборона на його відчуження. Пороте, боржник ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто за три місяці до винесення постанови про накладення арешту на його майно. Позивач є донькою ОСОБА_3 та його спадкоємицею. Оскільки відпали підстави для арешту майна позивач просить суд зняти арешт з майна ОСОБА_3.

В судове засідання позивачка та її представник не з'явилися. Представник позивачки подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність.

Представник відповідача направив до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, в якій зазначив, що покладається на думку суду з приводу задоволення позову.

Третя особа Друга Харківська державна нотаріальна контора направила до суду заяву про слухання справи у відсутність її представника.

Суд, перевіривши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 07.02.2005 року, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_1 по 1/3 частині кожному.

Згідно свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

З відповіді Харківської Митниці ДФС від 02.07.2016 р. №113/113/00-1/20-70-20/ФОП вбачається, що 03.04.2011 року Харківською обласною митницею у відношенні водія ПП «ОСОБА_6» громадянина України ОСОБА_3 було складено протокол про порушення Митних правил №303/80700/1 за ознаками вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 332 Митного кодексу України (в редакції 2002 р.). 12.05.2011 року було складено постанову про накладення штрафу у розмірі 850 грн. У зв'язку з несплатою вказаного штрафу митницею було направлено заяву та постанову про накладення штрафу до Ленінського ВДВС Харківського МЮУ. Також зазначено, що у 2015 році справу у відношенні ОСОБА_3 було знищено, у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Інформація, щодо сплати штрафу в розмірі 850 грн. відсутня.

Як вбачається, з матеріалів справи, державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бичковою В.Є., на підставі постанови №303/80700/11 від 12.05.2011 року про накладення штрафу у розмірі 850 грн. за порушення митних правил, виданої Державною Митною службою України, відкрито виконавче провадження (ВП №27478632) та в межах вказаного виконавчого провадження 24.07.2012 року була винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_3, а саме: частки у розмірі 1/3 у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, та оголошена заборона на його відчуження.

Згідно відповіді Ленінського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 30.06.2016 року №14197/20-30 виконавче провадження №27478632, де боржником є ОСОБА_3, було завершено відповідно до п. 3 ч.1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" та знищено відповідно до акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення. Також зазначено, що у державного виконавця відсутні будь які правові підстави щодо зняття арешту із майна ОСОБА_3, оскільки виконання обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні в даному випадку допускає правонаступництво.

Позивач, яка відповідно до свідоцтва про народження, є донькою ОСОБА_3, не згодна з вказаними діями державної виконавчої служби, оскільки накладений арешт на майно позбавляє позивача права отримати свідоцтво про право на спадщину, в зв'язку з чим ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України "Про виконавче провадження" .

У відповідності до ст.1 Закону України „Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно зі ст.6 цього ж Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати, передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно ч. 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Підстави закінчення виконавчого провадження передбачені приписами ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" .

Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до якої у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням

виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Частиною другою цієї статті зазначено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Як було встановлено судом, Ленінським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області було відмовлено позивачу, яка є донькою померлого боржника ОСОБА_3, у знятті арешту з 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, накладеної постановою про арешт майна боржника ОСОБА_3 від 24.07.2012 року, з підстав можливості в даних правовідносинах допустити правонаступництво.

Суд не погоджується з вказаними висновками відповідача з наступних підстав.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Відповідне положення міститься і в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року (чинної станом на момент виникнення спірних правовідносин), а саме: відповідно до положень пунктів 2.13, 2.14 у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження (у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником державний виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом.

Таким чином, обов'язковою умовою закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону є встановлення факту недопущення правонаступництва в даному конкретному випадку.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі смерті, оголошення померлим чи визнання безвісно відсутнім стягувача або боржника, або припинення юридичної особи, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво.

Таким чином, для з'ясування питання про допущення правонаступництва в даному конкретному випадку державний виконавець мав зупинити виконавче провадження згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону.

Проте, доказів зупинення виконавчого провадження відповідачем до суду не подано.

Суд зазначає, що за загальним правилом грошові зобов'язання не є такими, що нерозривно пов'язані з особою боржника.

Згідно ст. 608 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

В той же час, згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Грошові зобов'язання можуть в конкретному випадку не допускати правонаступництва (наприклад, у випадку відсутності спадкоємців або відмови від отримання спадщини), проте вказані обставини мають бути з'ясовані державним виконавцем до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 97.3 статті 97 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI грошові зобов'язання або податковий борг, що залишаються непогашеними фізичною особою - платником податків, яка померла або визнана судом безвісно відсутньою або оголошена померлою чи визнана недієздатною вважаються безнадійним боргом і підлягають списанню в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, крім випадків, коли з'являються інші особи, що вступають у права спадщини, незалежно від часу набуття таких прав.

Згідно п.99.1 ст. 99 Податкового кодексу України «Порядок виконання грошових зобов'язань фізичних осіб у разі їх смерті або визнання безвісно відсутніми чи недієздатними, а також неповнолітніх осіб», грошові зобов'язання фізичної особи у разі її смерті виконуються її спадкоємцями, які прийняли спадщину (крім держави), в межах вартості майна, що успадковується, та пропорційно частці у спадщині на дату її відкриття.

Проте, суд зауважує, що в даному випадку виконавче провадження відносно ОСОБА_3 було відкрито на підставі постанови №303/80700/11 від 12.05.2011 року про накладення штрафу за порушення митних правил, виданої Державною Митною службою України.

Штраф - це адміністративне стягнення, відповідно до ст. 24 Кодексу про адміністративні правопорушення. Згідно ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Таким чином, адміністративні стягнення як вид і міра адміністративного впливу держави на осіб, що вчинили правопорушення, мають на меті виховання особи, що вчинила правопорушення, інших осіб для запобігання правопорушень у майбутньому.

Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що правонаступництво є цивільно-правовим поняттям, в адміністративному (і зокрема в митному праві) його немає, воно (правонаступництво) відсутній як правовий інститут.

Норми чинного законодавства не допускають переходу від однієї особи до іншої таких суб'єктивних прав, які не відокремлені від особистості - носія цих суб'єктивних прав.

Отже, відповідальність за скоєне правопорушення нерозривно пов'язано з особою яка його скоїла.

Таким чином, в зв'язку зі смертю боржника у виконавчому провадженні №2747863 державним виконавцем в межах наданих повноважень та у відповідності до норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, було завершено виконавче провадження відповідно до п. 3. ч.1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Однак, чинним законодавством України, а саме ст. 50 вказаного Закону також передбачено, що у разі завершення виконавчого провадження, арешт, накладений на майно боржника, знімається та скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення.

Проте, в порушення вимог ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" при закінченні виконавчого провадження державний виконавець не зазначив про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, враховуючи те, що виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження №27478632 та в межах якого було накладено арешт на нерухоме майно - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, було завершено, то суд вважає, що відповідач повинен був зняти арешт з вказаного майна.

Норми ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" (станом на момент звернення позивача до суду) регулюють порядок зняття арешту з майна за судовим рішенням шляхом винесення державним виконавцем постанови про зняття арешту не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що подальше знаходження під арештом нерухомого майна перешкоджає позивачу реалізовувати свої права на спадкове майно, у зв'язку з чим з метою належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зняти арешт з 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_3, який був накладений на підставі постанови про накладення арешту від 24.07.2012 року ВП №27478632.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім цього, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

За приписами ч. 1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що належним та достатнім способом відновлення порушеного права позивача є зняття арешту з 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_3, який був накладений на підставі постанови про накладення арешту від 24.07.2012 року ВП №27478632, а відтак в іншій частині позовних вимог, суд відмовляє.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ленінського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа: Друга Харківська державна нотаріальна контора, про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця - задовольнити частково.

Зняти арешт з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (1/3 частина якої належала на праві власності ОСОБА_3), який був накладений на підставі постанови старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ про накладення арешту від 24.07.2012 року ВП №27478632.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.Г. Проценко