Справа № 802/1286/16-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 жовтня 2016 р. Справа № 802/1286/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Віятик Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренка Ігоря Валерійовича

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

третьої особи: не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: відділу державної виконавчої служби Немирівського районного управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області

про: скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 (далі - позивач) з адміністративним позовом до відділу державної виконавчої служби Немирівського районного управління юстиції (далі - відповідач, ВДВС), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області, в якому просить скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 05.07.2016 року по ВП № 51567608.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу стало відомо що відносно неї прийнято постанову відповідача від 05.07.2016 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вимоги про сплату боргу ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області від 03.03.2015 року № Ф-74-23.

Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною в зв'язку з тим, що відповідно до ч.1 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання. Частиною 2 ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" строк пред'явлення виконавчого документа, в даному випадку - вимоги про сплату боргу ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області, становить один рік, а тому позивач стверджує, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 05.07.2016 року щодо примусового виконання вимоги про сплату боргу від 03.03.2015 року прийнята після закінчення строку пред'явлення виконавчого документа до виконання.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволені відмовити.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, про дату час та місце судового засідання повідомлена належним чином та завчасно, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22.07.2015 року на підставі вимоги ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області про сплату боргу від 03.03.2015 року № Ф-74-23 відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області боргу у сумі 6068,71 грн., а 25.04.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення вказаного виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження".

05.07.2016 року ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій знову звернулась до відповідача із заявою про примусове виконання вимоги про сплату боргу від 03.03.2015 року № Ф-74-23, тобто виконавчий документ повторно пред'явлено до виконання.

05.07.2016 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі вимоги ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області про сплату боргу від 03.03.2015 року № Ф-74-23.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд виходив з такого.

Відповідно до статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-ХІV із змінами та доповненнями (далі - Закон).

Відповідно до статті 19 Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, у тому числі на підставі рішення органу державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу, тобто на підставі вимоги податкового органу.

Статтею 25 Закону встановлено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Як зазначено вище, виконавчий документ - вимога ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області про сплату боргу від 03.03.2015 року № Ф-74-23 був повернутий стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону, а саме: у зв'язку із відсутністю у боржника (ОСОБА_3Б.) майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Між тим, ч. 5 ст. 47 Закону передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

05.07.2016 року стягувачем (ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області) повторно пред'явлено до виконання виконавчий документ - вимогу про сплату боргу від 03.03.2015 року № Ф-74-23.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони (ч. 3 ст. 23 Закону).

Із аналізу наведених норм Закону слідує, що стягувач має право повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання у разі його повернення з підстав, передбачених ст. 47 Закону, зокрема, за відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу, строк його пред'явлення до виконання переривається та у випадку повторного звернення стягувача із заявою про примусове виконання, знову поновлюється на строк, встановлений ст. 22 Закону, тобто на один рік.

Таким чином суд вважає, що державний виконавець, приймаючи рішення про відкриття виконавчого провадження щодо виконання вимоги ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області, не порушив вимоги ст.ст. 22 та 25 Закону, оскільки строк пред'явлення до виконання вказаного виконавчого документа становить один рік з дня його повернення.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 11 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно до ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин суд приходить до висновку про законність оскаржуваних дій та постанови, а відтак - про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Питання про судові витрати вирішено судом відповідно до ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, Вінницький окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна