Справа № 2а/0270/4731/11
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2011-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2011 р. Справа № 2а/0270/4731/11

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича,

за участі секретаря судового засідання: Колос Мирослави Сергіївни

позивача : ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: відділу Державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції

про: визнання дій неправомірними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження

ВСТАНОВИВ :

19 жовтня 2011 року до Вінницького окружного адміністративного суду з Тульчинського районного суду Вінницької області надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції ОСОБА_2 08 липня 2011 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі вимоги № 320 управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі. Позивач вважає вищевказану постанову необгрунтованою з огляду на те, що у переліку статті 17 Закону України "Про виконавче провадження", вимога Пенсійного фонду не міститься.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2011 року неналежного відповідача в особі державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції ОСОБА_2 замінено на належного - відділ Державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовільнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлявся вчасно та належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки. Крім того, 02 листопада 2011 року від відповідача надійшли письмові заперечення на адміністративний позов.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі для примусового виконання до відділу Державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції направлено вимогу №320 про стягнення із ОСОБА_1 боргу в розмірі 858,34 гривень.

08 липня 2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження та винесено відповідну постанову, якою боржнику встановлено термін до 15 липня 2011 року для добровільного її виконання.

Позивач вважає такі дії державного виконавця неправомірними в зв'язку із тим, що положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в частині того, що вимога є виконавчим документом, з 01 січня 2011 року втратили чинність, а тому державний виконавець безпідставно відкрив провадження по документу, який на той час вже не був виконавчим документом.

Даючи правову оцінку діям державного виконавця з приводу винесення оскаржуваної постанови, суд зважає на таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 17 цього Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до положень Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі документи, зокрема: рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

В свою чергу, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі (частина 1 статті 11 Закону).

Посилання позивача на те, що вимога управління Пенсійного фонду не є виконавчим документом в зв'язку із тим, що її немає у переліку статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" та в статті 106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" спростовуються наступним.

У редакції Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до 01 січня 2011 року стаття 106 містила положення, що вимога Пенсійного фонду України про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Проте, з 01 січня 2011 року, в зв'язку з прийняттям Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" дані положення із статті 106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" були виключені.

При цьому суд звертає увагу на тому, що такі зміни редакції статті 106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не свідчать про позбавлення вимоги Пенсійного фонду України статусу виконавчого документа.

Так, новоприйнятим Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", зокрема абзацом 5 пункту 7 Розділу VIII Прикінцеві та перехідні положення визначено, що стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Тобто, незважаючи на зміни окремих положень статті 106 Закону №1058, які набрали чинності з 01 січня 2011 року, у органів Пенсійного фонду України збереглись повноваження щодо формування вимог з метою погашення недоїмки, яка не сплачена станом на 01 січня 2011 року.

Більше того, на виконання вимог Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" була розроблена Інструкція про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, що затверджена постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 року №21-1, пунктом 8 якої передбачено підстави та порядок надіслання органами Пенсійного фонду України вимог про сплату заборгованості. Зокрема, даними положеннями визначено, що вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

При цьому, випадки надіслання органами Пенсійного фонду на адресу відповідних органів державної виконавчої служби вимог про сплату недоїмки передбачені положеннями підпункту 8.8. пункту 8 цієї Інструкції.

Таким чином, з аналізу зазначеного вище прослідковується, що вимога органу Пенсійного фонду є виконавчим документом, незважаючи на те, що зі статті 106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виключені відповідні положення. Однак, вказане не свідчить про те, що такі вимоги позбулися статусу виконавчих документів.

Також судом враховано, що відповідно до статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Вимога управління Пенсійного фонду України в Тульчинському районі відповідає вимогам, які пред'являються до виконавчого документа, строк пред'явлення її до виконання не закінчився, вказаний виконавчий документ пред'явлений до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання, відтак дії державного виконавця щодо прийняття вимоги про сплату боргу та відкриття виконавчого провадження є правомірними.

З огляду на викладене, суд не погоджується з твердженням позивача щодо неправомірності дій державного виконавця, оскільки з наведеного вище випливає, що останній діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Окрім того, сама по собі невідповідність постанови про відкриття виконавчого провадження окремим вимогам не може бути підставою для її скасування.

В силу статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

При цьому, суд, у відповідності до статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Таким чином, в зв'язку із непідтвердженням в ході судового розгляду справи обставин, що викладені у позові, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Оскільки позивачу в задоволенні адміністративного позову відмовлено, а також за відсутності витрат останнього, повязаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович

11.11.2011