Справа № 815/4549/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4549/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування наказів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати накази ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві № 629 від 10.08.2016 р. про продовження термінів проведення планової виїзної перевірки; від 29.08.2016 р. № 668 про внесення змін до наказу від 14.07.2016 р. № 579.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 05.08.2016 р. на місце здійснення позивачем нотаріальної діяльності (м. Київ, вул. Зої Гайдай, 5) прибули співробітники ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві для здійснення планової документальної перевірки, надавши копії повідомлення про проведення з 29.07.2016 р. документальної планової виїзної перевірки, наказу про проведення перевірки від 14.07.2016 р. № 579, направлень на проведення перевірки, плану перевірки. У зв'язку із тим, що всупереч п.77.4 ст.77 ПК України позивачу копію наказу про проведення документальної планової перевірки та повідомлення не вручено позивач не допустила співробітників контролюючого органу до проведення контрольного заходу. 05 вересня 2016 р. на податкову адресу позивача (м. Одеса, вул. В. Терешкової, 15) надійшли копії наказу № 629 від 10.08.2016 р. про продовження термінів проведення планової перевірки з 12.08.2016 р. по 18.08.2016 р., № 668 від 29.08.2016 р. про внесення змін до наказу № 579 від 14.01.2016 р. в частині строків проведення планової перевірки (з 14.09.2016 р. тривалістю 10 робочих днів). На думку позивача, вказані накази прийняті з порушенням податкового законодавства, оскільки продовжити термін перевірки, право на яку не виникло, неможливо, а для перенесення строків проведення перевірки обставин не було. Зважаючи на порушення своїх прав та інтересів, позивач звернулася за судовим захистом.

До суду з'явився представник позивача, який позовні вимоги із викладених підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно наданих до суду письмових заперечень проти адміністративного позову відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що самозайняту особу ОСОБА_1 було включено до плану-графіка документальних перевірок субєктів господарювання фізичних осіб на 3 квартал 2016 р. за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2015 р. через дуже високий рівень витрат у складі доходу: 96% в 2014 р., 98% в 2015 р., що являється високим ступенем ризику. Спірним наказом № 668 від 29.08.2016 р. у зв'язку зі змінами терміну проведення перевірки ОСОБА_1 змінено початок перевірки на 14.09.2016 р. тривалістю 10 робочих днів, про що платника повідомлено шляхом направлення 29.08.2016 р. копії вищезазначеного наказу згідно з п.77.4 ст.77 ПК України.

На підставі ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що на підставі плану-графу проведення документальних перевірок фізичних осіб-підприємців ДПІ у Дніпровському району ГУ ДФС України у м. Києві на ІІІ квартал 2016 р. та відповідно до п.77.1 ст.77 ПК України, п.2 ст.13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» наказом начальника ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 14.07.2016 р. № 579 призначено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю ОСОБА_1 з 29.07.2016 р. тривалістю 10 робочих днів.

05 серпня 2016 р. за адресою здійснення ОСОБА_1 нотаріальної діяльності (м. Києв, вул. Зої Гайдай, 5) прибули співробітники ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які вручили позивачу оригінал повідомлення від 15.07.2016 р. № 5913/к/26-53-13-06-12 про проведення з 29.07.2016 р. документальної планової виїзної перевірки; копію наказу № 570 від 14.07.2016 р.; направлення на перевірку від 27.07.2016 р. №№ 84, 85; план перевірки (для огляду).

Зважаючи на те, що позивачу не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки не було вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки, ОСОБА_1 не допустила перевіряючих до перевірки та 06.08.2016 р. звернулася до податкової інспекції із заявою, в якій пояснила причини недопуску та висловила прохання припинити дії щодо реалізації наказу № 579 від 14.07.2016 р. В заяві від 11.08.2016 р. позивач продублювала зміст попередньої заяви, підкресливши відсутність права у працівників податкової інспекції проводити перевірки.

У відповідь листом від 02.09.2016 р. № /к/26-15-13-06-24 податковий орган повідомив представнику позивача ОСОБА_4 про те, що ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві було прийнято наказ від 29.08.2016 р. № 668 про внесення змін до наказу № 579 від 14.07.2016 р. в частині термінів проведення перевірки. Відповідно до зазначеного наказу планова перевірка самозайнятої особи ОСОБА_1 розпочнеться з 14.09.2016 р. та буде тривати 10 робочих днів, про що платника податків повідомлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення шляхом надсилання наказу на адресу, визначену платником податків, як податкову.

З огляду на матеріали справи, 05.09.2016 р. на податкову адресу ОСОБА_1 (м. Одеса, вул. Терешкової, 13) надійшли копії наказу ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 10.08.2016 р. № 629 про продовження термінів проведення планової виїзної перевірки з 12.08.2016 р. по 18.08.2016 р.; наказу ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 29.08.2016 р. № 668 про внесенням змін до наказу від 14.01.2016 р. № 579 в частині строків проведення планової перевірки (визначити строки з 14.09.2016 р. тривалістю 10 робочих днів); повідомлення від 29.08.2016 р. № 7027/к/26-53-13-06-12 про проведення планової документальної виїзної перевірки з 14.09.2016 р.; лист від 16.08.2016 р. № 6843/к/26-53-13-06-12.

Не погоджуючись із вищеозначеними наказами ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 10.08.2016 р. № 629 про продовження термінів проведення планової виїзної перевірки з 12.08.2016 р. по 18.08.2016 р., від 29.08.2016 р. № 668 про внесенням змін до наказу від 14.01.2016 р. № 579 в частині строків проведення планової перевірки (визначити строки з 14.09.2016 р. тривалістю 10 робочих днів), позивач звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені позовні вимоги не підлягаючими до задоволення з огляду на наступне.

Пунктом 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно із пп. 75.1.2 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

За змістом п.77.4 ст.77 ПК України про проведення документальної планової перевірки керівником контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Аналізованими нормами ПК України встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних планових виїзних. Повне їх дотримання може бути належною підставою для винесення наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.

Бланкетною нормою, що міститься у пункті 77.6 цієї ж статті ПК, передбачено застосування до порядку допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової виїзної перевірки положень пункту 81.1 статті 81 ПК, за змістом якої посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

В той же час, контролюючі органи здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів; контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів (пп.19-1.1, 19-1.2 п.19.1 ст.19 Податкового кодексу України).

Контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення (пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України).

Відповідно до положень п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу тривалість перевірок, визначених у статті 77 цього Кодексу, не повинна перевищувати 30 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - 10 робочих днів, інших платників податків - 20 робочих днів.

Продовження строків проведення перевірок, визначених у статті 77 цього Кодексу, можливе за рішенням керівника контролюючого органу не більш як на 15 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - не більш як на 5 робочих днів, інших платників податків - не більш як на 10 робочих днів.

Відповідно до п.1.2.4 Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених Наказом Державної фіскальної служби України 31 липня 2014 року № 22, продовження строків проведення документальних та фактичних перевірок здійснюється відповідно до статті 82 розділу II Кодексу за наказом органу державної фіскальної служби, яким було призначено таку перевірку. Статтею 82 розділу II Кодексу не обмежується кількість наказів про продовження строків перевірки за умови дотримання визначеної цією статтею тривалості перевірки та забезпечення надання платнику податків (посадовим особам платника податків або його законним (уповноваженим) представникам) копії зазначеного наказу та пред'явлення направлення з відміткою про продовження перевірки.

Продовження проведення перевірки розпочинається у перший робочий день за останнім робочим днем здійснення перевірки, зазначеним у направленні на перевірку. Наказ про продовження перевірки видається у ході проведення перевірки для недопущення перерви між датою закінчення перевірки згідно з першим направленням та датою продовження перевірки, зазначеною у відповідному наказі, на підставі доповідної записки керівника підрозділу органу державної фіскальної служби, який здійснював (очолював) таку перевірку, з викладенням підстав та причин необхідності такого продовження.

Наказом ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві № 629 від 10.08.2016 р. Управлінню податків і зборів з фізичних осіб продовжено терміни проведення планової виїзної перевірки ОСОБА_1 тривалістю 5 робочих днів з 12.08.2016 р. по 18.08.2016 р. на підставі абз.2 п.82.1 ст.82 ПК України та у зв'язку із тим, що на граничний термін закінчення планової виїзної документальної перевірки не надані документи в повному обсязі за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2015 р.

Фактично ж видання вищевказаного наказу було обумовлено неотриманням ОСОБА_1 у відведений п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України термін копії наказу про проведення документальної планової перевірки та письмового повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки та недопущенням посадових осіб до перевірки.

Вирішуючи спір, суд вважає не заслуговуючими на увагу посилання позивача на те, що продовження строків проведення документальної перевірки в даному випадку було неправомірним лише з тих підстав, що відповідний наказ не було вручено в установлений п.77.4 ст.77 Податкового кодексу термін, що позивач помилково ототожнює із правом податкового органу на здійснення контролю.

З огляду на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 24.12.2010 року у справі № 21-25а10 за позовом ТОВ «Foods and Goods L.T.D.» відповідно до якої підконтрольний субєкт, який вважає порушеним порядок та підстави призначення перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень законодавства, дотримання якого перевіряється контролюючими органами.

Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе.

В даному випадку позивачем було у повній мірі використано захисний механізм у вигляді недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки з огляду на приписи п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України. Однак суд не може погодитися із твердженням позивача, що недотримання цього нормативного припису фактично нівелює право контролюючого органу на проведення перевірки, яке в свою чергу унеможливлює подальше продовження її строків.

Так, п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України передбачає умову отримання права на проведення документальної планової перевірки платника податків, що реалізується допуском платника податків посадових осіб до такої перевірки або відмові у такому допуску, - тобто зводиться до конкретного механізму правового захисту, який має місце у конкретний час (на стадії допуску до перевірки). Фундаментальне ж право контролюючого органу на здійснення свого прямого обовязку фіскального контролю не може ставитись у залежність від недотримання адміністративних процедур.

На думку Конституційного Суду України, закріплені в підпункті 16.1.13 пункту 16.1 статті 16, підпункті 20.1.11 пункту 20.1 статті 20 ПК України компетенція контролюючих органів та обов'язок платників податків є необхідними умовами для забезпечення виконання приписів частини першої статті 67 Конституції України, згідно з якою кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Позивач помилково ототожнив право на перевірку в аспекті умови для її початку, та право на перевірку в аспекті функції органу фінансового контролю, у зв'язку із чим суд відхиляє покладені в основу позовної вимоги про скасування наказу від 14.07.2016 р. № 549 доводи позивача та залишає її без задоволення.

Оцінюючи підстави для видання відповідачем наказу № 668 від 29.08.2016 р., яким Управлінню податків і зборів з фізичних осіб наказано провести документальну планову виїзну перевірку фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю, ОСОБА_1 з питань податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладеного на органи державної фіскальної служби, дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2015 р. з 14.09.2016 р. тривалістю на 10 робочих днів, суд виходить з наступного.

Вищезазначений наказ фактично є наслідком попереднього порушення податковим органом встановленої п.77.4 ст.77 ПК України умови для реалізації наказу № 579 від 14.07.2016 р. та інструментом легалізації передбаченої в плані-графіку перевірки позивача.

Як на підставу для скасування вищеозначеного наказу позивач посилається на приписи п.44.5 ст.44 ПК України, зважаючи на те, що в спірному наказі відповідні підстави для перенесення перевірки не наведені. Проте суд вважає, що такий підхід є занадто формальним, оскільки з обставин справи та матеріалів у цілому вбачається, що оскаржуваний наказ № 668 від 29.08.2016 р. складений не на виконання вимог п.44.5 ст.44 ПК України і по суті не є наказом, яким перевірка переноситься з передбачених зазначеною нормою підстав. Зазначеним наказом лише коригується та приводиться у відповідність проведення перевірочних заходів до плану-графіку, чим у т.ч. захищаються й права платника податків.

Пункт 44.5 ст.44 ПК України встановлює єдину підставу для перенесення проведення перевірки. При цьому такою підставою визначається втрата, пошкодження або дострокове знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, для відновлення яких платнику податків надається 90 календарних днів. Тобто зазначеною нормою врегульовано конкретний та спеціальний випадок, який стосується не стільки «перенесення перевірки», скільки забезпечення повноти перевірочних заходів в разі відсутності первинної документації. Втім, відповідачем зазначена норма в якості правової підстави для видання наказу № 668 від 29.08.2016 р. не використовувалась.

Комплексний аналіз зазначеного правового явища вказує на те, що, оскільки діяльність суб'єктів господарювання перевіряється на відповідність дотримання податкового валютного та іншого законодавства, то застосовуючи принцип тлумачення від попереднього правового явища до наступного і навпаки, отримуємо правовий припис про те, що й суб'єкти владних повноважень у своїй владній діяльності мають повноваження застосовувати цей принцип верховенства права, який гарантований статтею 8 Конституції України, в тому числі в умовах відсутності законодавства, яке чітко регулює порядок здійснення адміністративних проваджень, як і в цьому випадку перевірочних процедур.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Критерій «пропорційності», використаний судом у справі, яка розглядається, передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та контролюючими заходами. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «публічного» інтересу, суд визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

В даному випадку суд повинен з'ясувати, чи втручання, про яке йдеться, «відповідало поставленій законній меті» і чи аргументи, наведені податковим органом на його виправдання, є «доречними й достатніми».

Суд також визнає, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право у світлі своєї оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

Логічним наслідком принципу загального застосування законів є те, що законодавчі акти не завжди є чітко сформульованими. Необхідність уникати надмірної жорсткості у формулюваннях та відповідати обставинам, що змінюються, означає, що багато законів неминуче мають більшою або меншою мірою нечіткі формулювання. Тлумачення та застосування таких актів залежить від практики.

У мотивувальній частині рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти Україна» (пункти 23 - 25) зазначено, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов'язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довід. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення.

В той же час суд враховує, що застосування різних способів захисту порушеного права позивача повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку. Порушення вимог законодавства рішенням чи діями субєкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, про що зазначив Вищий адміністративний суд в ухвалі № 826/9638/13-а від 25.09.2014 р.

Повертаючись до обставин справи в аспекті правової позиції позивача суд вважає, що оскарження, основане на вищевикладених доводах, слід відкинути, в першу чергу, через невідповідність rationae personae, оскільки будь-яке рішення не стосуватиметься особистого становища позивача і жодного прямого чи негайного наслідку для провадження, яке стало приводом для позову, не матиме mutatis mutandis, адже на момент розгляду справи оскаржувані накази є вичерпаними. Завдання ж адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства.

Таким чином, за результатами зясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування наказів відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги.

Суддя І.В. Завальнюк