Справа № 826/12156/15
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Заступника Генерального прокурора України Бачуна Олега Володимировича, третя особа - Бачун Олег Володимирович про визнання відсутності компетенції та визнання недійсною заяви №05/1/1-114 вих-14 від 05.12.2014,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Заступника Генерального прокурора України Бачуна Олега Володимировича, у якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила: визнати відсутність компетенції (повноважень) Заступника Генерального прокурора України Бачуна Олега Володимировича на підписання Заяви № 05/1/1-114 вих-14 від 05.12.2014 року про проведення спеціальної перевірки судді відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади»; визнати недійсною заяву №05/1/1-114 вих-14 від 05.12.2014 про проведення спеціальної перевірки суддів відповідно до Закону України "Про відновлення довіри до судової влади".

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відповідач із таким рішенням не погодився, у поданій ним апеляційній скарзі просить змінити його у мотивувальній частині, при цьому вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Судом установлено, що заступник Генерального прокурора України Бачун О.В. звернувся до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції із заявою №05/1/1-114 вих-14 від 05.12.2014, в якій просив провести перевірку порушення присяги слідчим суддею ОСОБА_2, прийняти висновок про порушення присяги слідчим суддею ОСОБА_2 за результатами перевірки Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, направити висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги разом з матеріалами перевірки до Вищої ради юстиції.

22.04.2015 Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальної юрисдикції за результатами розгляду матеріалів перевірки щодо судді Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_2 складено висновок № 20/02-15, яким визнано в діях судді Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_2 наявність ознак порушення присяги судді та ухвалено направити висновок з матеріалами перевірки до Вищої ради юстиції для подальшого розгляду та прийняття рішення.

Позивач, вважаючи заяву заступника Генерального прокурора України Бачуна Олега Володимировича від 05.12.2014 №05/1/1-114 вих-14 такою, що підписана останнім за відсутності у нього компетенції, звернулась з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд попередньої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач, не будучи у межах спору суб'єктом владних повноважень, не наділений адміністративною процесуальною дієздатністю пред'являти позов про визнання відсутності компетенції (повноважень) у відповідача. Поряд із цим, суд вказав, що заява №05/1/1-114 вих-14 від 05.12.2014 не являє собою остаточного волевиявлення суб'єкта владних повноважень визнання недійсною зазначеної заяви, навіть за встановлених обставин їх протиправності, не призведе до відновлення порушеного права позивача.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини 3 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Пунктом 3 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Компетенція - це сукупність повноважень, прав та обов'язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов'язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань.

Під компетенційними спорами розуміються спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень.

Компетенцію державного органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб'єктів владних повноважень може перетинатися, внаслідок чого виникає компетенційний спір.

Завдання суду у компетенційних спорах, з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства, розв'язати законодавчі колізії, а також, усунути наслідки дублювання повноважень.

При цьому, позивачем у компетенційних спорах є суб'єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб'єкт владних повноважень, відповідач, своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або у випадку, коли прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

Таким чином, спори, визначені пунктом 3 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, можуть виникати внаслідок різного тлумачення суб'єктами владних повноважень законодавства щодо їхньої компетенції на вирішення певних питань у сфері управління. Також спори з приводу компетенції виникають у разі виявлення привласнення повноважень іншого суб'єкта владних повноважень або перевищення власних повноважень.

Пунктом 6 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов може містити вимогу про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Отже, правильним є висновок суду попередньої інстанції про те, що адміністративний позов, відповідно до приписів пункту 6 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, може містити вимогу про встановлення компетенції, однак, така вимога може мати місце лише у спорі між близькими за функціями суб'єктами владних повноважень, що виник з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Відповідно, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині визнання відсутності компетенції відповідача на підписання заяви від 05.12.2014 №05/1/1-114 вих-14.

Щодо вимог позивача про визнання недійсною заяви від 05.12.2014 №05/1/1-114 вих-14, апеляційний суд виходить із такого.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, тобто предметом оскарження можуть бути тільки акти, які породжують правовідносини, змінюють або припиняють їх.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 3 КАС України визначено, що адміністративний позов - це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Отже, у випадку, якщо дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень в цих відносинах не здійснюють жодного управлінського впливу на позивача, фактично має місце позов, спрямований не на відновлення порушених прав, а на досягнення інших цілей, забезпечення яких не відповідає встановленим ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції правильно вказав на те, що заява від 05.12.2014 №05/1/1-114 вих-14, яку позивач просить визнати недійсною, не являє собою остаточного волевиявлення суб'єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, позаяк безпосередньо не покладає на позивача суб'єктивного обов'язку, а лише передбачає подальше прийняття владним суб'єктом рішення стосовно прав та обов'язків позивача. Визнання недійсною зазначеної заяви не призведе до відновлення порушеного права позивача.

Тому у даному випадку не можуть порушуватись права позивача з боку відповідача, а відтак суд не має правових підстав для задоволення цього позову, оскільки обов'язковою умовою визнання дій протиправними є порушення у зв'язку з їх вчиненням прав та охоронюваних законом інтересів осіб - позивача у справі цим органом.

Такі дії і рішення відповідача можуть бути предметом дослідження в іншій справі на ряду інших доказів.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлений позов задоволенню не підлягає.

При цьому, на думку апеляційного суду, наведені підстави є самостійними і достатніми для відмови у задоволенні позову з огляду на п. 1, 3 ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 2 та ч. 1 ст. 6 КАС України.

За правилами ч. 1 ст. 70 КАС України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Отже, на думку колегії суддів, встановивши, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню, суд першої інстанції помилково вдався до дослідження обставин, установлення яких не впливає на результат вирішення даного спору та перебуває поза межами предмета доказування, а отже надання оцінки судом першої інстанції у мотивувальній частині його рішення тому, чи доведено відповідачем-1, як суб'єктом владних повноважень, що відповідач-2 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при зверненні до ТСК із заявою №05/1/1-114 вих-14 від 05.12.2014, а також тому, чи наділені заступники Генерального прокурора України правом самостійного звернення з відповідними заявами до державних органів та органів із спеціальним статусом, є помилковим та суперечить вимогам процесуального права, у зв'язку із чим підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 201 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд попередньої інстанції правильно по суті вирішив справу, відмовивши у задоволенні вимог позивача, проте ухвалив рішення із помилковим застосуванням норм процесуального права, а тому його рішення підлягає зміні у мотивувальній частині, шляхом викладення її у наведеній редакції.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Заступника Генерального прокурора України Бачуна Олега Володимировича, третя особа - Бачун Олег Володимирович про визнання відсутності компетенції та визнання недійсною заяви №05/1/1-114 вих-14 від 05.12.2014 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2016 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у наведеній редакції.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст постанови виготовлено 24.10.2016

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.