Справа № 303/5699/16-а
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2016-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2016 року м. Мукачево Справа 303/5699/16-а 2а/303/290/16

Номер рядка стат. звіту -37

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача (1) інспектора Департаменту національної поліції батальйону АПП в м. Ужгород та м. Мукачево лейтенанта поліції ОСОБА_2

до відповідача (2) Управління патрульної поліції у м. Ужгороді та Мукачеві Департаменту патрульної поліції

про визнання дій неправомірними та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії АР №056590 від 11 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора Департаменту національної поліції батальйону АПП в м. Ужгород та м. Мукачево лейтенанта поліції ОСОБА_2 та Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання дій неправомірними та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії АР №056590 від 11 вересня 2016 року.

Ухвалою суду від 12.10.2016 року замінено по справі неналежного відповідача ОСОБА_3 управління Національної поліції в Закарпатській області на належного - Управління патрульної поліції у м. Ужгороді та Мукачеві Департаменту патрульної поліції.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про незаконність постанови, внаслідок допущених інспектором грубих порушень при її складанні, а також неврахування фактичних обставин справи.

У поданому на розгляд суд позові позивач зазначив, що жодних порушень правил дорожнього руху не вчиняв та перешкод іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок стоянки належного йому транспортного засобу не здійснював.

Позивач у судове засідання не зявився, натомість подав суду заяву про розгляд справи без його участі, при цьому позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задоволити (а.с. ).

Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи відповідачі своїх уповноважених представників у судове засідання не направили.

З урахуванням положень частини четвертої ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

11 вересня 2016 року відповідачем (1) було винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення серії АР №056590 про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 2).

В постанові зазначено, що ОСОБА_1 10 вересня 2016 року о 00 год. 55 хв. в м. Мукачево на вул. Грушевського, буд. 16 здійснив зупинку транспортного засобу марки «OPEL REKORD», д./н. 92609 РЕ, у звязку з чим зробив неможливим рух для інших транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 15,10 «д» ПДР України.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини по справі суд, передусім, виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Кодексом України про адміністративні правопорушення (ст. 268) закріплено низку гарантій забезпечення прав суб'єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Висловлюючи свою правову позицію по відношенню до вищевказаних приписів чинного законодавства Конституційний Суд України в своєму рішенні (п. 4) від 22.12.2010 року 23-рп/2010 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху)) вказав, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64). Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність. У Кодексі конкретизовано й інші конституційні принципи, зокрема принцип рівності громадян перед законом (стаття 248).

Орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні,чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо (статті 245, 280 Кодексу); справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці (частина перша статті 249); оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252) тощо.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом положенням Основного Закону України, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кодексу адміністративного судочинства України суд приходить до наступного висновку.

Диспозиція частини третьої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає, серед іншого, нормативне правило відносно порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Відповідно до п.15.10 «д» Правил дорожнього руху, стоянка забороняється у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів.

Позивач заперечує вчинення ним адміністративного правопорушення, вказаного в постанові, та зазначає, що він правил дорожнього руху не порушував.

За результатами судового розгляду справи судом не встановлено фактичних даних, які б свідчили про те, що належний позивачу транспортний засіб перешкоджав іншим учасникам дорожнього руху рухатися по дорозі, де знаходився автомобіль позивача.

Відповідно до частини другої ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведених фактичних обставин справи та приписів чинного законодавства, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі в звязку з недоведеністю вини позивача належними та допустимими доказами, що виключає наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьої ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При цьому, суд також констатує те, що санкція частини третьої статті ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначає вид і розмір покарання за порушення правил зупинки у вигляді штрафу в розмірі в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За визначенням, яке міститься у ст. 27 Кодексу України про адміністративні правопорушення, штрафом є грошове стягнення, що накладається на громадян і посадових осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Отже, за основу для визначення розміру адміністративного стягнення, яке підлягає накладенню на порушника у вигляді штрафу береться неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що на час винесення оскаржуваного акту складав 17 (сімнадцять) гривень.

Натомість розмір накладеного на позивача адміністративного стягнення (а.с. 2) визначено субєктом владних повноважень у вигляді конкретної грошової суми (510,00 грн.), що не передбачено положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення.

По відношенню до цього слід зазначити, що уповноважений на застосовування адміністративних санкцій орган, може вказати їх конкретний грошовий вираз, однак визначити міру відповідальності має тільки у встановленому законодавством виді, яким у даному конкретному випадку є неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

За таких обставин справи, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, із скасуванням судом оскаржуваної за предметом позову постанови.

Поряд з цим, вимога позивача про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення задоволенню не підлягає, оскільки вирішення вказаного питання відноситься до компетенції органу, яким справа про адміністративне правопорушення вирішується по суті.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 19, 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 11, 17, 69 71, 158 - 163, 167, 171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 251, 252, 268, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

2. Визнати дії інспектора Департаменту національної поліції батальйону АПП в м. Ужгород та м. Мукачево лейтенанта поліції ОСОБА_2 - неправомірними.

3. Скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії АР №056590 від 11.09.2016 року.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови до Львівського апеляційного адміністративного суду через Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя В.В. Кость