Справа № 202/5239/16-а
Суддя: Марченко Н. Ю.
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 202/5239/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Герасименка В.А., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до поліцейського 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровську ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду та уточнивши свої вимоги, позивач просить визнати протиправними дії інспектора патрульної поліції 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровську ОСОБА_2 щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу 30 липня 2016 року за адресою: м. Дніпро, пр. Б. Хмельницького, 119 та скасувати винесену ним постанову, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП.

Вимоги обґрунтовані тим, що згідно з винесеною відповідачем постановою 30 липня 2016 року о 14 год. 45 хв. на пр. Б. Хмельницького, 119 він здійснив стоянку ближче 30 метрів від трамвайної зупинки. Разом із тим, інспектором не були здійснені жодні заміри, які б могли засвідчити факт порушення. Крім того, відповідачем було порушено процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення. В порушення ст. 276 КУпАП постанову винесено на місці зупинки транспортного засобу, чим позбавлено його можливості скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свій адміністративний позов підтримав.

Відповідач - поліцейський 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровську ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що справа про адміністративне правопорушення розглянута та постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності винесена з дотриманням вимог ст. 258 КУпАП. Ним були оцінені докази за своїм внутрішнім переконанням. Позивач не надав переконливих доказів своєї невинуватості. Вважає, що винесена постанова є законною, права позивача жодним чином не були обмежені. Просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову за наступних підстав:

Судом встановлено, що 30 липня 2016 року інспектором 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровську ОСОБА_2 була винесена постанова серії АР № 256501, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил стоянки транспортного засобу за частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн.

Згідно з цією постановою, 30 липня 2016 року о 14 годині 45 хвилини в місті Дніпрі по пр. Б. Хмельницького ОСОБА_1, керуючи автомобілем «Опель Кадет» номерний знак НОМЕР_1, здійснив стоянку транспортного засобу ближче 30 метрів від знаку 5.42.1 «Трамвайна зупинка», чим порушив вимоги п. 15.9 «е» Правил дорожнього руху.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 69 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно зі статтею 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Позивач заперечує факт вчинення ним правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності.

Проте відповідачем докази вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення у постанові про притягнення позивача до відповідальності не зазначені та суду не надані.

Відповідно до закріпленого в статті 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі Аллене де Рібемон проти Франції від 10 лютого 1995 року підкреслив, що принцип презумпції невинуватості порушується, «якщо суд оголосить обвинуваченого винним, коли його вина не була попередньо доведена».

У справі Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов'язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов'язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

В рекомендації № R (91)1 Комітету ОСОБА_3 Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов'язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

Суд вважає, що зазначені принципи і положення Закону при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачем не були дотримані, оскільки жодні докази вини позивача в матеріалах справи відсутні.

Крім того, за загальним правилом фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення уповноваженою посадовою особою протоколу про адміністративне правопорушення, вимоги до якого встановлені статтею 256 КУпАП.

Згідно з ч. 1 ст. 257 Кодексу протокол разом з іншими матеріалами справи, зокрема, процесуально оформленими доказами, перелік яких встановлено у статті 251 Кодексу, надсилається органу (посадовій особі), уповноваженому розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Статтею 258 КУпАП визначено випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається.

З 8 серпня 2015 року вказану статтю доповнено частиною 2, за змістом якої протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Порядок оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції визначається Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від06.11.2015 року № 1376.

Згідно з п. 3 зазначеної Інструкції протоколи про адміністративні правопорушення не складаються у випадках, передбачених статтею 258 КУпАП.

Відповідно до частини 5 статті 258 КУпАП, якщо під час винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення й адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа органу поліції зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до статті 256 КУпАП, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 КУпАП.

Тобто, орган поліції у випадку незгоди особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, зобов'язаний скласти протокол про адміністративне правопорушення.

Однак судом встановлено, що протокол у справі про адміністративне правопорушення не складався на підставі ч. 2 ст. 258 КУпАП, а постанова в справі про адміністративне правопорушення відносно позивача була винесена на місці вчинення правопорушення тією самою посадовою особою, яка виявила дане правопорушення.

В той час як позивач наполягає на тому, що він оспорював порушення та заперечував проти застосування до нього адміністративного стягнення.

Вказане свідчить про наявність у відповідача обов'язку скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до ст. 256 КУпАП, а, отже, порушення відповідачем приписів вказаної вище Інструкції та частини 5 статті 258 КУпАП.

Крім того, в частині 1 статті 277 КУпАП закріплено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.

Відповідно до ст. 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121-126, 127-1 - 129, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.

Законами України може бути передбачено й інше місце розгляду справи про адміністративне правопорушення.

При цьому, термін "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Правова позиція по даному питанню висловлена Конституційним Судом України в рішення від 26.05.2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної ОСОБА_3 України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Виходячи зі змісту положень КУпАП, перелік адміністративних правопорушень, визначених частиною першою статті 258, за які адміністративне стягнення накладається та стягується на місці вчинення правопорушення є вичерпним і може бути змінений лише законом.

Таким чином, винесення уповноваженою на те особою постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122 КУпАП, на місці вчинення правопорушення, коли особа оспорює факт порушення, призводить до порушення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статті 268 КУпАП, зокрема, права користуватися юридичною допомогою адвоката, заявляти клопотання, подавати докази по справі тощо, оскільки реалізація таких прав можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності.

Між тим, справа була розглянута та спірна постанова винесена відповідачем на місці вчинення правопорушення, що призвело до порушення процесуальних прав позивача як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведене, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та постанову відповідача від 30 липня 2016 року серії АР № 256501, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП, слід визнати протиправною та скасувати.

Вимоги позивача щодо визнання протиправними дій відповідача по розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу задоволенню не підлягають, оскільки правове значення для позивача мають не дії, а саме рішення відповідача, яке прийняте за наслідками такого розгляду та яким його притягнуто до адміністративної відповідальності.

Тож адміністративний позов необхідно задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 159-163, 171-2 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровську ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову поліцейського 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровську ОСОБА_2 від 30 липня 2016 року серії АР № 256501 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом десяти днів з дня оголошення постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Н. Ю. Марченко