Справа № 308/1390/16-а
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2016-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року Справа № 876/6629/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Кудєрової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду в м. Ужгороді Закарпатської області на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду в м. Ужгороді Закарпатської області про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

12 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України місті Ужгороді Закарпатської області від 14.01.2016 р. (протокол №3) про відмову у призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно заяви від 25.12.2015 року.

Також позивач просив зобовязати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати судді у відставці ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з дня, наступного після відрахування зі штату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, тобто з 20.11.2015 року.

Постановою від 31 березня 2016 року Ужгородський міськрайонний суду Закарпатської області позовні вимоги задовольнив повністю.

Визнав протиправним та скасував рішення управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області від 14.01.2016 року (протокол №3) про відмову у призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно заяви від 25.12.2015 року.

Також суд зобов'язав управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області призначити, нарахувати та виплачувати судді у відставці ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з дня, наступного після відрахування зі штату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, тобто з 20.11.2015 року.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, УПФУ в м. Ужгороді подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що відповідно до пункту 1 ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці призначається судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу», або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки ІНФОРМАЦІЯ_1 і старші після досягнення ними такого віку.

Згідно пунктів 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 від 02.03.2015 року передбачено, що з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення , які набули права на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про Кабінет ОСОБА_2 України», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», Про кабінет ОСОБА_2 України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та митного кодексів України. Положення помічника - консультанта народного депутата України.

У зв'язку з викладеним з 01.06.2015 року пенсії суддям в порядку та на умовах визначених вищенаведеними законами, не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються.

З огляду на викладене, відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 указом Президента України від 5 травня 1999 року № 474/99 був призначений на посаду судді Ужгородського міського суду. Згідно постанови Верховної ОСОБА_2 України від 24.06.2004 № 1856-ІV «Про обрання суддів» був обраний на посаду судді Ужгородського міськрайонного суду безстроково. Відтак, ним набуто статусу судді у відповідності до чинного на той час Закону України від 15.12.1992р. №2862-ХІІ «Про статус суддів» (із наступними змінами).

ОСОБА_1, як судді Ужгородського міськрайонного суду, який має право на відставку та продовжує працювати на посаді судді, з 18.05.2009р. встановлено грошове утримання в розмірі 82 відсотки заробітної плати. Наказом від 20.01.2010р. №3 ТУ ДСА в Закарпатській області щомісячне грошове утримання збільшено до 84 відсотків, а наказом Голови Ужгородського міськрайонного суду від 28.03.2011р. №23 - до 86 відсотків.

20 лютого 2015 року позивач подав заяву до Вищої ради юстиції про звільнення з посади судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у відставку.

30 липня 2015 року Вища рада юстиції прийняла рішення №295/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної ОСОБА_2 України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, у зв'язку із поданням заяви про відставку".

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 12 листопада 2015 року №788-VІІІ «Про звільнення суддів» відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України позивач звільнений з посади судді, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

20 листопада 2015 року голова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області видав наказ № 188/02-06 «Про відрахування зі штату суду судді Івашковича І.І.» , у звязку із звільненням з посади судді у відставку.

25 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Згідно доданого листа ДСА, стаж роботи, який може бети врахований ОСОБА_1 для призначення щомісячного грошового утримання , станом на 18.05.2009 року становить 21 рік 4 місяці 15 днів, з них:

- на посаді судді - 10 років;

- половина терміну навчання у вищому навчальному закладі - 1 рік 11 місяців 19 днів;

- період проходження строкової військової служби - 1 рік 10 місяців 12 днів;

- на посаді прокурора - 7 років 6 місяців 14 днів.

Управління пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області своїм рішенням, викладеним у протоколі №3 від 14.01.2016 року відмовив позивачу, як судді у відставці, у призначенні щомісячного довічного грошового утримання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на відставку позивачем реалізоване до набрання чинності, яким було звужено розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці порівняно зі ст.138 Закону № 2453-VI, а тому вважав, що наявні всі правові підстави для нарахування та виплати позивачу щомісячного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 % заробітної плати судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права і є вірними.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 12 лютого 2015 року №192- VІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» заяви і скарги, подані до набрання чинності цим Законом, а також дисциплінарні провадження щодо суддів, розпочаті до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів" у редакції, що діяла на момент подачі відповідної заяви (скарги), відкриття відповідного дисциплінарного провадження.

На підставі викладеного апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заява ОСОБА_1 від 20 лютого 2015 року про звільнення з посади судді у відставку повинна бути розглянута у відповідності до приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, що діяла на момент подачі цієї.

Стаття 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній станом на 20 лютого 2015 року, передбачала, що суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років(ч.1).

Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніш як за місяць до дня, зазначеного у частині першій цієї статті, зобов'язана повідомити Вищу раду юстиції про наявність підстави для звільнення судді (ч.2).

Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді у зв'язку з досягненням ним шістдесяти п'яти років до органу, який обрав або призначив суддю, не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня, зазначеного у частині першій цієї статті (ч.3).

Згідно частин 1 та 3 ст. 109 вказаного Закону суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

За змістом частин 1 та 2 ст. 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» порядок розгляду питання та прийняття Верховною ОСОБА_2 України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної ОСОБА_2 України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної ОСОБА_2 України без висновку комітетів Верховної ОСОБА_2 України та будь-яких перевірок.

Порядком подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за № 200/14891, визначено, що заява про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці подається до управлінь Пенсійного фонду України у районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах за місцем проживання (реєстрації) судді через уповноважену особу суду за останнім місцем роботи (пункт 1.1).

Щомісячне довічне утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акта Верховної ОСОБА_2 України або Президента України про звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку, у тому числі у відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків, та припинення виплати щомісячного грошового утримання працюючому судді, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду. У разі звернення пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду щомісячне довічне утримання призначається з дня звернення(пункт 1.2).

Днем звернення за призначенням щомісячного довічного утримання вважається день приймання органом, що призначає щомісячне довічне утримання, письмової заяви та документів, перелік яких наведено в розділі II цього Порядку, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви (пункт 1.3).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви з потрібними для призначення щомісячного довічного утримання документами орган, що призначає щомісячне довічне утримання, розглядає подані документи та приймає рішення про призначення щомісячного довічного утримання або відмову в його призначенні (пункт 5.4).

Право особи на одержання щомісячного довічного утримання установлюється на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає щомісячне довічне утримання(пункт 5.5).

Враховуючи наведені нормативно-правові акти, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо належного користування позивачем своїми правами, оскільки він більш як за місяць до досягнення 65-ти річного віку подав заяву про звільнення з посади судді у зв'язку з відставкою. Також позивач своєчасно та у повній відповідності до приписів наведеного вище Порядку за № 3-1 звернувся до органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а також подав весь передбачений цим порядком пакет документів.

Суд першої інстанції також дійшов вірного висновку щодо протиправності рішення відповідача щодо відмови у призначенні довічного утримання, оскільки відповідач неналежним чином розглянув подані позивачем документів та дійшов помилкового висновку щодо відсутності у позивача права на отримання довічного утримання судді у відставці.

Так, частиною 1 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції станом на 20.02.2015 року передбачено, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України ,,Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України ,,Про державну службу", або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на час виникнення цих правовідносин.

Оскільки зверненню до органів пенсійного забезпечення з заявою про призначення довічного утримання передує обов'язкова та особлива процедура звільнення судді у відставку, колегія судді погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що до даних спірних правовідносин застосовуються норми законодавства, які були чинними на час звернення позивача до Вищої ради юстиції із заявою про звільнення у відставку, тобто, на 20.02.2015 року.

Постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 21-195а15 визнано протиправною бездіяльність Верховної ОСОБА_2 України щодо несвоєчасного розгляду нею подання Вищої ради юстиції про звільнення судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності у позивача права на отримання щомісячного довічного грошового утримання на час подання 20.02.2015 року заяви про звільнення у відставку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач відмовив у призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213, а саме скасування норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У відповідності до п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення Закону України від 02.03.2015року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет ОСОБА_2 України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Колегія суддів визнає вірними висновки суду першої інстанції про те, що застосування відповідачем приписів п. 5 розділу ІІІ Закону № 213-VIII до спірних правовідносин як підставу для відмови у призначенні позивачу довічного грошового утримання є протиправним.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що Конституційний Суд України у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, 3 червня 2013 року №3рп/2013 констатував, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Як зазначається в Рекомендації Комітету ОСОБА_2 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12, ,»оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Наведенні обставини дають підстави для висновку про те, що довічне грошове утримання судді у відставці не є пенсією у прямому розумінні Закону 1058, а гарантією матеріального забезпечення судді у відставці, на яке суддя у відставці має право за своїм вибором замість пенсії, і рівень якого має бути якомога ближчим до рівня останньої заробітної плати на посаді судді.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що 08 червня 2016 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Даним рішенням визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII;

- пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII та положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Керуючись частиною другою статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення:

- частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання»;

- абзаци перший, другий, третій, четвертий та перше, друге речення абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Підлягає застосуванню перше речення частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку»;

- не підлягає застосуванню положення пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Таким чином, доводи відповідача щодо необхідності застосування пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213, якими скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються, зокрема відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів вважає необґрунтованими і безпідставними.

Суд апеляційної інстанції вважає, що у вказаному спорі також слід виходити з того, що матеріальні та соціальні гарантії судді у відставці, встановлені на день виникнення у нього права на відставку, не можуть скасовуватись ані новими законами, ані внесенням змін до чинних законів та пов'язуватись із нестабільністю законодавства, що регулює правовідносини із вказаного питання. Слід також зазначити, що правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), а в момент виникнення права на її призначення.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 41, ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду в м. Ужгороді Закарпатської області залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 березня 2016 року у справі № 308/1390/16-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_3

Ухвала в повному обсязі складена 24 жовтня 2016 року.