Справа № 808/8357/15
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/8310/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Кравцова О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 березня

2016 року

у справі №808/8357/15

за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ

до ОСОБА_4,

третя особа: Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій

області,

про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням особи у вищому навчальному

закладі, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ (далі по тексту - позивач, Дніпропетровський ДУВС) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_4.), третя особа: Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі по тексту - третя особа, ГУ МВС в Запорізькій області), в якому просив стягнути з відповідача до державного бюджету витрати, пов'язані з його утриманням у Дніпропетровському ДУВС, у сумі 18953,27 грн.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2016 року, адміністративний позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Дніпропетровський ДУВС звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вищезазначені судові рішення скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, встановленого пунктом 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Як вбачається із матеріалів справи, у жовтні 2015 року Дніпропетровський ДУВС звернувся за допомогою засобів поштового зв'язку до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 витрат, пов'язаних з його утриманням у Дніпропетровському ДУВС, у сумі 18953,27 грн.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, залишаючи позов без розгляду, виходив з того, що початок перебігу строку звернення до суду із позовом про стягнення витрат з ОСОБА_4 розпочався з дня набрання законної сили рішенням суду, яким відмовлено ОСОБА_4 у поновленні його на роботі, тобто з 14 січня 2015 року. Проте, позивач звернувся до суду з відповідним позовом лише у жовтні 2015 року, у зв'язку із чим порушив встановлений у статті 99 КАС України, шестимісячний строк звернення до суду. Доказів поважності пропуску строку звернення до суду позивач не надав.

Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням доводів касаційної скарги, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 2 названої статті до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів доходить до висновку, що правовий аналіз пунктів 1 - 4 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак, і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 названої частини, який є складовою норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року у справах №№П/811/3781/14, 804/6131/14.

Даний спір виник щодо правомірності отримання ОСОБА_4 безоплатно утримання у Дніпропетровському ДУВС під час його навчання та стягнення вартості такого утримання у сумі 18953,27 грн. на підставі договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, підписаного між позивачем та відповідачем 01 серпня 2012 року.

Відтак спір виник з договірних відносин, а тому має приватноправовий, а не публічний характер.

Відповідно до положень частини 1 статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи:

1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;

2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);

3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтею 106 цього Кодексу;

4) належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства;

5) подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);

6) немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду, судом першої інстанції не було з'ясовано чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства, що є обов'язковою передумовою для розгляду питання про дотримання строків звернення до суду.

Відповідне порушення не було усунуто і судом апеляційної інстанції.

За змістом частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Під час нового розгляду суду першої інстанції слід врахувати вищенаведене та прийняти обґрунтоване та законне рішення за результатами повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За вказаних обставин, Вищий адміністративний суд України приходить до висновку про необхідність скасування рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ - задовольнити частково.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2016 року у справі №808/8357/15 - скасувати.

Справу №808/8357/15 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: