Справа № 813/1761/16
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2016 року №813/1761/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

судді Гулика А.Г.,

судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Олійника Ю.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Голови Національної поліції України Х.Деканоідзе про визнання протиправними дій та зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

30 травня 2016 на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України із вимогами:

-визнати дії Міністерства внутрішніх справ України щодо неналежного розгляду клопотання ОСОБА_1 про порушення його конституційних прав та притягнення до дисциплінарної відповідальності неправомірними;

-зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути клопотання ОСОБА_1 від 07.03.2016 року у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» та Наказу Міністерства внутрішніх справ України №1177 від 10.10.2004 року «Про затвердження Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України».

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 07.03.2016 року він звернувся до Міністра внутрішніх справ України зі зверненням, у якому вказував на систематичне порушення чинного законодавства України щодо використання державної мови зі сторони Голови Національної поліції України Хатії Деканоідзе, яка будучи посадовою особою не застосовує державну мову як мову офіційного спілкування. У даному зверненні позивач просив адресата провести службове розслідування за такими фактами, дати їм належну оцінку та притягнути Голову Національної поліції України до дисциплінарної відповідальності.

Проте, незважаючи на належне обґрунтування свого звернення та поставлені чіткі вимоги, відповідачем було надано позивачеві відповідь, яка лише суб'єктивно відображала загальний зміст порушеного питання, не вникаючи в його зміст і не вирішуючи його по суті.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем було неналежно розглянуто його звернення, чим порушено його права й інтереси, які підлягають безумовному захисту.

Ухвалами судді від 31.05.2016 року було відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На заперечення проти позовних вимог відповідачем було надано письмові заперечення на адміністративний позов від 10.08.2016 року №12/6-3370.

У таких запереченнях відповідач зазначає, що 12.03.2016 року до Міністерства внутрішніх справ України дійсно надійшло звернення ОСОБА_1. При цьому, таке звернення було прийнято до розгляду, опрацьоване та на нього адресанту було надано обґрунтовану відповідь - за листом від 23.03.2016 року №34/Л-33, який був у той же день скерований позивачеві простим поштовим відправленням.

Таким чином, відповідач вважає, що він належно та своєчасно виконав свій обов'язок із розгляду звернення позивача.

Окрім цього, відповідач зауважує, що позивач порушував у своєму зверненні питання про проведення службового розслідування щодо Голови Національної поліції України, проте, Міністр внутрішніх справ України не є посадовою особою, наділеною такими повноваженнями.

А також, відповідач стверджує, що в цьому випадку ним не були порушені права, свободи чи інтерес позивача в публічно-правових відносинах, що виключає можливість задоволення позову.

У судовому засіданні 26.08.2016 року, за клопотанням відповідача від 23.08.2016 року №12/6-3625, протокольною ухвалою суду було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Голову Національної поліції України Хатію Деканоідзе.

Третьою особою пояснень по суті спору до суду надано не було.

Позивач узяв участь у судових засіданнях, у яких позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, письмових поясненнях та просив позов задовольнити.

Відповідачем участі повноважних представників у судових засіданнях було не забезпечено, третьою особою також не взято участі в судових засіданнях ані особисто, ані через повноважних представників.

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, як встановлено судом, ОСОБА_1 було скеровано на ім'я Міністра внутрішніх справ України письмове звернення, а саме - клопотання про притягнення до дисциплінарної (службової) відповідальності від 07.03.2016 року.

У такому клопотанні позивач виклав обставини та обґрунтування скарги щодо ігнорування Головою Національної поліції України Хатією Деканоідзе окремих приписів чинного законодавства України в частині використання державної мови та просив адресата:

1)провести службове розслідування за фактом систематичного порушення (ігнорування) Головою Національної поліції України Хатією Деканоідзе законодавчих норм та вимог щодо використання державної мови в офіційному спілкуванні;

2)дати належну оцінку діям посадовця та притягнути до дисциплінарної (службової) відповідальності Голову Національної поліції України Хатію Деканоідзе за порушення вимог, установлених законом;

3)повідомити заявника про виконану роботу (зокрема, про початок та результати розслідування).

Указане вище клопотання було зареєстровано 12.03.2016 року в Департаменті режимно-секретного та документального забезпечення Міністерства внутрішніх справ України за №Л-4640.

Попередній розгляд звернення ОСОБА_1 було проведено заступником Міністра - керівником апарату Міністерства внутрішніх справ України Тахтаєм О.В. У свою чергу, після попереднього розгляду, заступник Міністра внутрішніх справ України доручив розглянути звернення ОСОБА_1 відповідно до вимог законодавства директору Департаменту комунікації Міністерства внутрішніх справ України Шевченку А.В. У Департаменті комунікації Міністерства внутрішніх справ України клопотання позивача було зареєстровано 18.03.2016 року за №Л-33.

Як підтверджується матеріалами справи, за результатом розгляду клопотання ОСОБА_1 від 07.03.2016 року, останньому було надано відповідь від 23.03.2016 року №34/Л-33, за підписом заступника директора Департаменту комунікації Міністерства внутрішніх справ України Булаєва В.П.

У такій відповіді позивача було проінформовано про те, що відповідно до ст.10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом. Зазначено, що держава гарантує вільний розвиток, використання і захист мов національних меншин України. Серед останніх спеціально виділено російську мову як таку, що нею користується значна частина населення України.

Указана відповідь, як зазначає відповідач, була направлена ОСОБА_1 простим поштовим відправленням 23.03.2016 року й позивач даної обставини не заперечує та підтверджує отримання такої відповіді від 23.03.2016 року №34/Л-33.

У зв'язку з чим, суд відзначає, що в даному випадку існує спір, що виник у правовідносинах у сфері звернень громадян.

Так, згідно статті 40 Конституції України, кожному гарантовано право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян». Преамбулою цього Закону визначається, зокрема, що він забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Так, відповідно до ст.1 вказаного Закону, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян, згідно зі ст.3 Закону України «Про звернення громадян», слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про звернення громадян», пропозиція (зауваження) - це звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

В силу ч.3 ст.3 Закону України «Про звернення громадян», заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Відповідно до ч4 ст.3 Закону, скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Статтями 4-6 Закону України «Про звернення громадян» регламентуються коло питань, рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, а також установлені вимоги до звернення, мова звернень і рішень та відповідей на них.

Статтею 7 Закону України «Про звернення громадян» установлено заборону відмови в прийнятті та розгляді звернення й передбачено обов'язок із прийняття та розгляду звернень, оформлених належним чином і поданих у встановленому порядку.

При цьому, статтею 8 Закону України «Про звернення громадян» також врегульовано випадки звернень, які не підлягають розгляду та вирішенню, а саме, розгляду не підлягають письмові звернення без зазначення місця проживання, не підписані автором (авторами), а також такі, з яких неможливо встановити авторство. Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено ст.17 Закону України «Про звернення громадян», та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

У ст.12 Закону України «Про звернення громадян» окреслено коло правовідносин, на які його дія не поширюється, а саме, вона не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження».

Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» установлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги та письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Згідно з ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Окрім цього, у даному випадку, зважаючи на особу адресата звернення, слід також керуватися нормами Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2004 року №1177 (надалі - Положення №1177), яке було прийняте з метою забезпечення реалізації громадянами конституційного права на звернення, покращання, удосконалення організації їх особистого прийому в апараті Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органах внутрішніх справ України, а також у вищих навчальних закладах, на підприємствах, в установах і організаціях, що належать до сфери його управління та регламентує практичні питання роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому.

Так, згідно з п.1.3 Положення №1177, громадяни України мають право звернутися до органів внутрішніх справ, їх керівників із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявами або клопотаннями про реалізацію своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, а також зі скаргами про їх порушення.

Абзацами 1-9 п.1.3 Положення №1177 передбачено, що звернення від громадян надходять до органів внутрішніх справ у вигляді листів (поштою) та під час їх особистого прийому посадовими особами (усні й письмові).

Усні звернення громадян безпосередньо розглядаються, а порушені в них питання, по можливості, вирішуються посадовими особами органів внутрішніх справ під час особистого прийому громадян, який проводиться згідно із затвердженим графіком.

Про результати розгляду звернення громадянинові повідомляється письмово або усно за його бажанням.

Письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю, реєстрації та первинному розгляду з метою визначення їх належності до компетенції органів внутрішніх справ та призначення за ними конкретного виконавця.

Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів внутрішніх справ або їх заступниками відповідно до їх повноважень.

Після первинного розгляду звернень громадян керівництвом органу внутрішніх справ працівник підрозділу документального забезпечення (секретаріату, канцелярії):

-вносить до журналу або електронно-реєстраційної картки персонального комп'ютера резолюцію керівництва та встановлені терміни виконання доручень за зверненнями громадян;

-здійснює відправку звернень за належністю та відповідей - їх авторам;

-забезпечує оперативне доведення звернень громадян до виконавців.

Пунктами 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 Положення №1177 визначено, що керівники органів внутрішніх справ та їх заступники при розгляді звернень громадян зобов'язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників органів внутрішніх справ на місця для перевірки викладених у зверненнях фактів, уживати інших заходів для об'єктивного вирішення поставлених авторами звернень питань, з'ясовувати і усувати причини та умови, які спонукають громадян скаржитись, якщо це не суперечить чинному законодавству.

Безпосередні виконавці при здійсненні перевірок за зверненнями обов'язково спілкуються з їх авторами, з'ясовують усі порушені питання та обставини, детально вникають в їх суть, вживають заходів щодо захисту конституційних прав громадян у межах своєї компетенції відповідно до чинного законодавства (п.4.1 Положення №1177).

За результатами перевірки звернення складається мотивований висновок про результати розгляду звернення громадян, який має містити в собі об'єктивний аналіз усіх зібраних матеріалів і повинен відповідати порядку його складання (п.4.3 Положення №1177).

Рішення, які приймаються за зверненнями, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов'язана забезпечити своєчасне і правильне виконання прийнятого рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян (п.4.4 Положення №1177).

Звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді (п.4.6 Положення №1177).

Згідно з п.4.7 Положення №1177, відповідь за результатами розгляду звернення в обов'язковому порядку дається тим органом, який його отримав і до компетенції якого входить розв'язання порушених у зверненні питань, за підписом керівника або його заступника. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, вжиті органом внутрішніх справ, у межах його компетенції, для захисту конституційних прав громадян. Якщо давалася усна відповідь, то складається відповідна довідка, яка долучається до матеріалів перевірки звернення. У журналі реєстрації звернень громадян, що надійшли поштою, або журналі реєстрації звернень громадян, що надійшли під час особистого прийому, або ЕРК фіксується, що про наслідки перевірки автора повідомлено в усній формі під час особистої бесіди.

Пунктами 7.4-7.5 Положення №1177 визначено, що за кожною скаргою, в якій громадяни порушують питання про наявність порушень чи недоліків у роботі органів внутрішніх справ або скаржаться на дії працівників ОВС, проводиться ретельна перевірка викладених фактів органом внутрішніх справ, до якого звернувся громадянин. За результатами перевірки надаються матеріали керівникові органу внутрішніх справ або його заступникам, в яких зазначається, підтвердились чи ні наведені відомості (факти) і які заходи вжиті для усунення виявлених порушень чи недоліків та притягнення до відповідальності винних осіб.

Громадянину за наслідками розгляду скарги надається письмова або усна відповідь (за його бажанням).

Рішення за розглядом скарги громадянина приймає керівник органу внутрішніх справ (або його заступник), у провадженні якого перебуває скарга.

Також суд відзначає, що загальний обов'язок із здійснення розгляду Міністерством внутрішніх справ України звернень громадян із питань, пов'язаних з діяльністю МВС, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, а також стосовно актів, які ним видаються, встановлений і пп.54 п.3 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 року №878.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивач і відповідач є суб'єктами правовідносин у сфері звернень громадян, із відповідними правами та обов'язками, зокрема, з правом скерування звернення й обов'язком його розгляду та надання на нього відповіді в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», Положенням №1177.

У зв'язку з чим, у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян», інших нормативно-правових актів у цій сфері, підлягало прийняттю та розгляду Міністерством внутрішніх справ України й клопотання ОСОБА_1 від 07.03.2016 року, що сторонами не заперечується та що підтверджується їх діями. Так, як засвідчується матеріалами справи, відповідачем було прийнято звернення позивача від 07.03.2016 року та надано на нього відповідь від 23.03.2016 року.

Проте, на переконання суду, в даному випадку виконання наведених вище приписів чинного законодавства України щодо розгляду звернення та надання на нього відповіді носило суто формальний характер, оскільки лист від 23.03.2016 року №34/Л-33, наданий ОСОБА_1 у відповідь на його звернення від 07.03.2016 року, не ґрунтується на ретельному дослідженні обставин і питань, які порушує заявник у своєму зверненні, та не надає на них вичерпної та зрозумілої відповіді, що підтверджується змістом такого листа-відповіді.

Суд підкреслює, що саме по собі надання будь-якої відповіді на звернення громадянина у визначені законом строки не слід вважати повним і належним виконанням свого обов'язку зі сторони адресата, позаяк, окрім своєчасності надання відповіді, не менш істотним є її належне обґрунтування та вирішення поставлених у зверненні питань (із урахуванням суті відповідного звернення та на підставі його ґрунтовного і всебічного вивчення).

Відтак, суд погоджується з доводами позивача про те, що надана відповідь носить виключно поверхневий пізнавальний характер й інформує адресанта про окремі норми чинного законодавства України (про які, як випливає зі змісту звернення, йому добре відомо), про загальну організацію діяльності Міністерства внутрішніх справ України тощо. Фактично, суб'єкт владних повноважень, обмежився лише буквальним цитуванням окремих норм чинного законодавства України, проте, не навів їх зв'язку зі змістом звернення позивача, не аргументував застосування цих норм у контексті обставин, указаних у зверненні, не надав відповіді на поставлені адресантом питання і жодним чином не вирішив порушені ним проблеми, що не може визнаватися обґрунтованим і правомірним.

Більш того, суд акцентує увагу на тому, що у зверненні ОСОБА_1 від 07.03.2016 року піднімаються питання про систематичні порушення конституційних норм щодо застосування державної мови й, зважаючи на їх правову природу та вагу, очевидно, що такі випадки становлять значний суспільний інтерес і вимагають щонайбільш докладного дослідження та вирішення по суті, - надана ж відповідь від 23.03.2016 року цього не засвідчує.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що лист від 23.03.2016 року №34/Л-33, який був наданий у відповідь на клопотання ОСОБА_1 від 07.03.2016 року, не може в контексті приписів чинного законодавства України вважатися належною відповіддю на звернення громадянина (по суті викладених у ньому обставин і порушених питань), відтак, такий розгляд звернення громадянина є неналежним і протиправним.

При цьому, зважаючи на доводи відповідача, суд бере до уваги, однак оцінює критично, як підставу для заперечень, твердження про те, що в даному випадку не було порушено прав, свобод чи інтересу позивача в публічно-правових відносинах.

Суд відзначає, що в ході розгляду цієї справи було встановлено дійсне порушення права позивача, як суб'єкта правовідносин у сфері звернень громадян, на належний розгляд свого звернення та отримання на нього ґрунтовної відповіді та реагування. У той же час, встановлення підставності доводів конкретного звернення, виявлення порушення прав й інтересів осіб унаслідок, викладених у ньому обставин, визначення шляхів реагування на нього тощо віднесено до компетенції тієї особи, якій таке звернення адресоване, й це повинно провадитися при розгляді та вивченні відповідного звернення. Суд також зауважує, що вирішуючи цю справу він не втручається в компетенцію та дискрецію відповідача, позаяк не вирішує й не дає вказівки на спосіб вирішення по суті звернення ОСОБА_1 від 07.03.2016 року, а лише встановлює чи були порушені права такої особи на належний розгляд свого звернення та чи підлягають вони захисту.

Окремо суд надає критичної оцінки й твердженням позивача про те, що Міністр внутрішніх справ України, якому адресувалося звернення ОСОБА_1, не є посадовою особою, яка наділена повноваженнями проводити службове розслідування відносно Голови Національної поліції України, а відтак, про неналежність клопотання позивача.

Так, у цьому контексті суд звертає увагу на те, що ч.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Отже, дійшовши висновку про те, що окремі питання звернення не відповідають повноваженням адресата, він повинен би був скерувати його належному суб'єкту, чого також зроблено не було.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, базуючись на встановлених дійсних обставинах справи в їх сукупності, відповідних приписах чинного законодавства України, керуючись наведеними вище міркуваннями, суд приходить до висновку, що суб'єкт владних повноважень не дотримався вимог чинного законодавства й порушив права позивача як учасника правовідносин у сфері звернень громадян, які підлягають безумовному захисту.

У зв'язку з чим, для дієвого й ефективного поновлення порушених прав ОСОБА_1 його позов слід задовольнити повністю, позаяк вимоги позивача вповні відповідають установленим порушенням і спрямовані на їх усунення.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо неналежного розгляду клопотання ОСОБА_1 про порушення його конституційних прав та притягнення до дисциплінарної відповідальності від 07.03.2016 року.

Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 07.03.2016 року.

Присудити на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп., за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Сасевич О.М.

Суддя Гулик А.Г.

Суддя Потабенко В.А.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 25 жовтня 2016 року.