Справа № 804/3816/16
Суддя: Чорна Валерія Вікторівна
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 р. справа № 804/3816/16

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Чорної В.В.

при секретарі судового засідання Максименко Е.М.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи Іванька О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей Колект" про визнання протиправним та скасування рішення №26939089 від 10.12.2015 р., -

в с т а н о в и в :

21 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із зазначеним адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер НОМЕР_1 від 10.12.2015 р., прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 від 10.12.2015 р., номер запису про право власності НОМЕР_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.06.2007 р. позивачем було придбано квартиру АДРЕСА_1. В цей же день, між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки про передачу вказаної квартири в іпотеку. Укладання договору іпотеки було однією з умов договорів про надання позивачу кредиту на споживчі цілі в іноземній валюті, а саме, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 від 22.06.2007 р. 12.08.2008 р. КП «ДМБТІ» було зареєстровано право власності позивача на вказану квартиру. В червні 2016 року до квартири позивача прибули представники ТОВ «Кей-Колект», які надали витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вказаний об'єкт нерухомості, відповідно до якого, державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було прийнято рішення № НОМЕР_1 від 10.12.2015 р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на належну позивачу квартиру за ТОВ «Кей-Колект». Вказане рішення позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки умовами договору іпотеки від 22.06.2007 р. не передбачено можливості переходу до іпотекодержателя права власності на квартиру без додаткового укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, у вказаній квартирі проживає та зареєстрований неповнолітній син позивача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, іншого нерухомого майна для проживання позивач та його син не мають, а отже, вказаний об'єкт нерухомості підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У зв'язку з викладеним, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 10.12.2015 року про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» права власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні 22.09.2016 року позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не прибув, надав письмові заперечення проти позову, та просив суд розглянути справу без його участі.

Представник третьої особи Іванько О.М. просив суд закрити провадження по даній справі, з огляду на наявність аналогічного рішення, винесеного Верховним Судом України.

Позивач та його представник заперечували проти закриття провадження у справі, посилаючись на те, що предметом спору по даній справі є саме рішення нотаріуса як державного реєстратора, а не спір про право власності на вказане нерухоме майно.

При вирішенні заявленого клопотання, суд виходить з наступного.

Верховний Суд України за результатами розгляду адміністративної справи № 826/4858/15 (постанова від 14.06.2016 року) за позовом фізичної особи до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_7, державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві ОСОБА_8, Державної реєстраційної служби України, Головного управління юстиції в м. Києві, за участю третіх осіб - ТОВ "Кей-Колект", ТОВ "Сол-Істейт" з аналогічними позовними вимогами (зокрема, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру, належну позивачу, за ТОВ «Кей-Колект» внаслідок переходу права власності на предмет іпотеки за невиконання умов кредитного договору), скасував судові рішення першої, апеляційної та касаційної інстанції, винесені адміністративними судами в порядку адміністративного судочинства, та закрив провадження в адміністративній справі, зазначивши, що такий спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

При цьому, Верховний Суд України послався на неоднакове застосування однієї і тієї ж самої норми права судом касаційної інстанції, що стало підставою для перегляду цих рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 237 КАС України.

Зокрема, у рішенні Вищого господарського суду України від 15.08.2012 р. цей суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі застереження, що містилось у договорі іпотеки, та незаконність дій державного реєстратора з огляду на те, що положення пункту 5.2.2 Договору іпотеки не є застереженням у розумінні Закону № 898-IV «Про іпотеку», а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Також, у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2014 р. цей суд, вирішуючи спір про погашення заборгованості за договором позики грошових коштів шляхом звернення стягнення на квартиру, яка є приватною власністю позичальника, та визнання за ним права власності на зазначену квартиру, дійшов висновку, що оскільки договором іпотеки передбачено можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок основного зобов'язання на підставі окремого договору, а іпотекодержатель своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору не реалізував, то позивач обрав неправильний спосіб захисту порушених прав.

У рішенні від 22.07.2014 р. Вищий адміністративний суд України, виходячи з відсутності виконавчого напису нотаріуса на договорі іпотеки, направлення повідомлення про перехід права власності на предмет іпотеки та застосування застереження про добровільну передачу предмета іпотеки, дійшов висновку, що, здійснюючи державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, державний реєстратор діяв не у спосіб, що передбачений законом, а саме, не перевірив наявність всіх документів, передбачених договором, необхідних для переходу у власність іпотеко держателя предмету іпотеки.

Отже, аналогічні спори до прийняття Верховним Судом України постанови від 14.06.2016 року розглядалися судами як в порядку адміністративного, так і цивільного та господарського судочинства.

Аналізуючи вказані вище судові рішення, Верховний Суд України зазначив, що, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди про надання кредиту, забезпеченої іпотекою, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Таким чином, не обговорюючи питання правильності застосування судами статей 36, 37 Закону «Про іпотеку» № 898-IV, на спільному засіданні Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України було прийнято рішення, що в цьому випадку було неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно "суду, встановленого законом". Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Отже, спір, що виник між сторонами, має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що 16.06.2016 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо об'єкта нерухомого майна, позивачу стало відомо, що квартира АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності, без відома позивача та без його на то згоди, 10.12.2015 року була зареєстрована приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за іншим власником - зокрема, за ТОВ «Кей Колект». При цьому, в даному випадку перехід права власності відбувся в межах стягнення на предмет іпотеки за договором про відступлення права вимоги між ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником АКБ «УкрСиббанк») та ТОВ «Кей-Колект». Позивач заперечує право ТОВ «Кей-Колект» на вчинення зазначених дій, зокрема, через неповідомлення позивача про перехід права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від банку до ТОВ «Кей-Колект», а також неповідомлення його про застосування стягнення на предмет іпотеки та відсутність відповідного рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тощо. Додатково, посилається також на порушення відповідачем вимог Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також неможливість проведення реєстраційних дій за наявності обтяжень у вигляді арештів, накладених на вказане майно органами державної виконавчої служби.

Отже, зі змісту спірних правовідносин вбачається, що предметом спору по даній справі є право власності на вказане вище нерухоме майно - квартиру позивача, спір щодо якого наразі існує між позивачем та ТОВ «Кей-Колект», та який виник з умов цивільно-правової угоди про надання кредиту, забезпеченої іпотекою.

Відповідно, зазначений спір є аналогічним тому, що розглянутий Верховним Судом України з прийняттям постанови від 14.06.2016 року.

Згідно ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу (зокрема, з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло за собою ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах), є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи, що в даному випадку Верховним Судом України за результатами перегляду судового рішення Вищого адміністративного суду України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 237 КАС України, вирішено питання щодо підсудності спорів даної категорії в порядку цивільного судочинства, у суду першої інстанції відсутні підстави для неприйняття вказаного висновку та неврахування його при прийнятті свого рішення, оскільки саме Верховний Суд України відповідає за єдність судової практики.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

1. Закрити провадження в адміністративній справі № 804/3816/16 за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей Колект" про визнання протиправним та скасування рішення № НОМЕР_1 від 10.12.2015 р.

2. Роз'яснити позивачу право на звернення з даним позовом в порядку цивільного судочинства.

3. Копію ухвали надіслати сторонам.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали складено 29.09.2016 року.

Суддя В.В. Чорна