Справа № 826/1066/16
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1066/16 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П.
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Приходько К.М.,

за участю представників сторін:

від позивача Корж М.П.,

від відповідача Сперкач С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року у справі за позовом державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі по тексту - відповідач, податковий, контролюючий орган), в якому визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.01.2016 № .

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення помилково застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, просили апеляційну скаргу задовольнити, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року скасувати.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити оскаржувану постанову суду першої інстанції без змін.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено повторну документальну позапланову виїзну перевірку ДП "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства і правильності нарахування та сплати податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств при проведенні господарських операцій з ТОВ "Ріторно" () та ТОВ "Фобос-О" () за період діяльності з 01.01.2012 по 31.12.2014.

Результати перевірки відображено в акті перевірки від 29.12.2015р. №15/26-15-13-01-04/21586524, в якому контролюючим органом встановлено порушення позивачем вимог п. 185.1 ст185, п. 198.1 п. 198.3 п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість у грудні 2012 року в сумі 41 482 грн.

На підставі вказаного акта перевірки ГУ ДФС у м. Києві від 29.12.2015 №15/26-15-13-01-04/21586524 ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 11.01.2016р. №, відповідно до якого позивачу збільшено грошове зобов'язання за платежем "податок на додану вартість" на 41 482 грн. за основним платежем та на 20 741 грн. за штрафними санкціями.

Вважаючи вказане рішення податкового органу протиправним, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що господарські відносини позивача з ТОВ «Ріторно» за договором поставки у грудні 2012 року, не мали реального характеру, не підтверджується первинними документами, що супроводжують господарські операції такого роду, та, виходячи з цього, прийшов до висновку, що визначення контролюючим органом підприємству податкових зобов'язань з податку на додану вартість є правомірним.

Колегія суддів не погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, заявлені позивачем суми бюджетного відшкодування за період, що перевірявся, за висновками контролюючого органу не підлягають відшкодуванню, оскільки договір, укладений позивачем з його контрагентом ТОВ «Ріторно» є таким, що укладений без мети настання реальних наслідків, а первинні документи, підписані сторонами на його виконання, не підтверджують фактичного здійснення господарської операції.

Колегія суддів звертає увагу, що наслідки в податковому обліку платника податків створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Таким чином, в даному випадку дослідженню підлягає реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування.

Судом встановлено що між ДП "Державний будівельний комбінат" (Покупець) в особі начальника комбінату ОСОБА_4 і ТОВ "Ріторно" (Постачальник) в особі директора ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу №1212 від 28.12.2012 (а.с. 84).

За умовами вказаного договору Постачальник зобов'язувався поставити Покупцю товар у комплектності, яка вказана в специфікації до договору, а Покупець зобов'язувався прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Згідно з п. 3.1 договору загальна сума даного договору складає 248 889,60 грн., в тому числі ПДВ 41 481,60 грн.

Оплата повинна бути проведена у строк до 10 січня 2013 року (п. 3.2 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору товар повинен бути поставлений протягом трьох календарних днів з моменту укладання цього договору.

Сторонами підписано специфікацію до договору (додаток 1), в якій визначено номенклатуру та характеристики товару (сітка огороджувальна, вішка підтримувача для сітки огороджувальної пересувної, сітка вловлююча плетена, вішка для сітки вловлюючої, сітка огороджувальна пересувна, вішка для сітки огороджувальної пересувної) (а.с. 84, зворот).

На підтвердження виконання договору №1212 від 28.12.2012 позивачем надано наступні первинні документи: рахунок-фактуру №291212/1 від 29.12.2012 (а.с. 85), видаткову накладну №28026 від 29.12.2012 (а.с. 86) та податкову накладну №28026 від 29.12.2012 (а.с. 87) на загальну суму з ПДВ 248 889,60 грн. (в т.ч. ПДВ - 41 481,60 грн.), прибутковий ордер № 50 від 29.12.2012, в якому міститься посилання на видаткову накладну №28026 від 29.12.2012 з переліком товару (а.с. 90), виписку по рахунку (а.с. 91), платіжне доручення № 53 від 10.01.2013 на суму 248 889,60 грн. (а.с. 101).

Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Таким чином, для підтвердження включення сум сплаченого податку на додану вартість у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги) до складу податкового кредиту, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» (далі-Закон).

Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ст.2).

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства.

Видаткова накладна №28026 від 29.12.2012 підписана начальником комбінату ОСОБА_4 від покупця та ОСОБА_5 від постачальника, містить перелік товару, що відповідає специфікації до договору, та відображає зміст господарської операції. Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що у накладній не вказано місце її складання є формальною невідповідністю, що не може беззаперечно свідчити про нездійснення господарської операції.

Крім того, на підтвердження економічної доцільності та ділової мети укладання договору купівлі-продажу з ТОВ «Ріторно» позивачем надано пояснення та докази на їх підтвердження, з яких встановлено, що сітку огороджувальну та вішки для сітки було придбано з метою виконання договору, укладеного позивачем з Національним університетом фізичного виховання і спорту України від 17.12.2012 № 32/1-2012, за умовами якого Державний будівельний комбінат Управління справами Верховної Ради України як виконавець забезпечує відповідно до проектної документації та умов договору виконання робіт з капітального ремонту будівлі вело-лижної бази за адресою: м. Київ, вул. Генерала Родимцева, 8 у Голосіївському районі м. Києва (а.с. 102-104).

З матеріалів справи вбачається, що позивач після придбання товару в ТОВ «Ріторно» оприбуткував його на склад згідно прибуткового ордеру № 50 від 29.12.2012 та в цей же день відповідно до вимоги на відпуск товарно-матеріальних цінностей № 418 від 29.12.2012 (а.с. 92) та дорожнього листа від 29.12.2012 № 290541 зі складського приміщення за адресою: м. Київ, вул. Клеманська, 4-8 (а.с. 93) товар перевезено за адресою: м. Київ, вул. Генерала Родимцева, 8.

Відтак, виходячи з встановлених судом обставин та норм законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність наявності сукупності умов, обставин та підстав, з якими наведені вище норми законодавства пов'язують можливість правомірного формування спірних сум податкових вигод та, відповідно, про наявність у позивача підстав для їх формування.

Посилання суду першої інстанції на ненадання позивачем товарно-транспортних накладних, сертифікатів відповідності колегія суддів відхиляє, оскільки вказані документи не є первинними у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що операції позивача з його контрагентом ТОВ «Ріторно» мали реальний характер.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1. Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Водночас відповідно до п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно п. 198.6. Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені де складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи на підставі наведених норм законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем первинні документи підтверджують реальне здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Ріторно» у спірний період та наявність господарської мети при їх здійсненні.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що право позивача на отримання податкового кредиту підтверджене належними доказами, а тому висновок відповідача про порушення позивачем вимог п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України внаслідок завищення від'ємного значення з податку на додану вартість не відповідає дійсним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що доводи органу державної податкової служби не свідчать про наявність обставин, які унеможливлюють підтвердження права на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість позивачу та формування податкових зобов'язань з ПДВ та податку на прибуток, у зв'язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення прийняте податковим органом без достатніх правових підстав.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої та дають підстави вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального та права, які регулюють спірні правовідносини, та процесуального права.

Згідно пп. 1. 3. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним так, як прийняте з порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржувану постанову належить скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про стягнення на користь позивача витрат зі сплати судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 160, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 11.01.2016 № .

Стягнути з Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (01011, м. Київ, вул. Лєскова, 2, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь державного підприємства «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» (01021, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 893,8 грн. (дві тисячі вісімсот дев'яносто три гривні 80 коп.).

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Постанову в повному обсязі виготовлено 24.10.2016

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Грибан І.О.

Губська О.А.