Справа № 161/13479/16-а
Суддя: Рудська С. М.
Дата ухвалення: 2016-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/777/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 р. Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі :

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Марчак Е.Є.

за участю:

представників позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

перекладача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за адміністративним позовом Державної прикордонної служби України Північне регіональне управління Луцький прикордонний загін, Управління ДМС України у Волинській області до ОСОБА_5 про примусове видворення за межі України, затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України

В С Т А Н О В И В:

Державна прикордонна служба України Північне регіональне управління Луцький прикордонний загін, Управління ДМС України у Волинській області звернулися з адміністративним позовом до громадянки ОСОБА_5 про примусове видворення за межі України, затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.10.2016 року від контрольного пункту «Дорохуськ» на дійшла інформація про те, що прикордонною вартою ОСОБА_6 навпроти відділу прикордонної служби «Новогрузьке» Луцького прикордонного загону в районі прикордонного знаку № 1043, на напрямку Забужжя Старе Стульно в 1000 м від лінії державного кордону, в населеному пункті Старе Стульно затримано громадянку ОСОБА_6 Гвінея ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 зі своєю дочкою ОСОБА_5 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 спільно з чотирма чорношкірими громадянами без документів, які розмовляють французькою мовою. 09.10.2016 року відбулася прискорена реадмісія, в ході якої від польської сторони прийнято представниками Луцького прикордонного загону ДПС України по протоколам прийому передачі громадянку ОСОБА_5 (без документів). Постановою Любомльського районного суду Волинської області від 12.10.2016 року відповідача визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. 11.10.2016 року Луцьким прикордонним загоном ДПСУ відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення про примусове повернення відповідача за межі України, письмово зобов'язавши залишити територію України до 13.10.2016 року. Беручи до уваги той факт, що відповідач була затримана за спробу незаконного перетинання державного кордону України в ОСОБА_6, поза пунктом пропуску без відповідних документів, що посвідчують особу, у неї відсутні кошти на повернення, вона не бажає повертатися в країну походження, намагалася та намагатиметься будь-яким чином, незаконно потрапити в країни Європи, тому є обґрунтовані підстави вважати, що вона буде ухилятися від виконання рішення про її примусове повернення. На підставі наведеного, просять прийняти рішення про примусове видворення за межі України відносно відповідача, затримати її в адміністративному порядку з поміщенням в ПТПІ «Волинський» ДМС України с. Журавичі Ківерцівського району Волинської області, та допустити негайне виконання постанови суду.

Представники позивачів в судовому засіданні підтримали позовну заяву з підстав в ній наведених. Просили суд позов задовольнити.

Відповідач пред'явлені позовні вимоги не визнала, суд пояснила, що знаходиться в Україні законно, так як зверталася до органів міграційної служби як особа, що потребує тимчасового захисту на території України. Крім того, її малолітня дочка є громадянкою України, а вона є її єдиним опікуном. Просила відмовити в задоволені позову та не видворяти її за межі території України

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною першою ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 09.10.2016 року від контрольного пункту «Дорохуськ» на дійшла інформація про те, що прикордонною вартою ОСОБА_6 навпроти відділу прикордонної служби «Новогрузьке» Луцького прикордонного загону в районі прикордонного знаку № 1043, на напрямку Забужжя Старе Стульно в 1000 м від лінії державного кордону, в населеному пункті Старе Стульно затримано громадянку ОСОБА_6 Гвінея ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 зі своєю дочкою ОСОБА_5 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями осіб, які беруть участь у справі та протоколом про адміністративне затримання від 10.10.2016 року (а. с. 24).

Постановою Любомльського районного суду Волинської області від 12.10.2016 року відповідача визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. (а.с.28-29).

11.10.2016 року Луцьким прикордонним загоном ДПСУ відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення про примусове повернення відповідача за межі України, письмово зобов'язавши залишити територію України до 13.10.2016 року. (а. с. 17). Вказане рішення відповідачем оскаржується в Волинському окружному адміністративному суді.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон) іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач зверталася до органів міграційної служби, так як потребує тимчасового захисту, що підтверджується довідкою про звернення за захистом від 29.01.2015 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Пунктом 30 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», звернено увагу на те, що при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

-де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

-де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

-де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

-де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. «f» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, затримання виправдане лише доти, поки провадиться процедура депортації або екстрадиції. Якщо така процедура не здійснюється ретельно, затримання за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод перестає бути законним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, затримання особи є таким серйозним запобіжним заходом, застосування якого є виправданим лише в ситуації, коли інші, менш жорсткі заходи, були розглянуті і визнані недостатніми для захисту індивідуальних чи суспільних інтересів, що могли б виправдати утримання особи під вартою. Позбавлення свободи повинно бути необхідним в конкретних обставинах (Вітольд Літва проти ОСОБА_6 (рішення від 04.04.2000 року), Рахімі проти Греції (рішення від 05.04.2011 року), Попов проти Франції (рішення від 19.01.2012 року)).

Крім того, стаття 5 Конвенції 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише покладає на державу зобовязання законодавчо визначити підстави позбавлення волі, а також містить вимоги щодо якості закону, на основі якого таке позбавлення волі може здійснюватися. Так у справі Амюр проти Франції (рішення від 25.06.1996 року) та у справі Дугуз проти Греції (рішення від 06.03.2001 року) Європейський суд постановив, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі особливо стосовно іноземного громадянина шукача притулку таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Таким чином, суд приходить до висновку, що розміщення відповідача в пункті тимчасового перебування можливе лише за наявності підстав для її примусового видворення, що є по суті позбавленням свободи та порушує ст. 29 Конституції України, в якій передбачено, що позбавлення свободи щодо особи на строк, який перевищує сімдесят дві години, здійснювалось на підставі вмотивованого рішення суду.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами, відповідач громадянка ОСОБА_6 Гвінея ОСОБА_5, є матірю ОСОБА_5 ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що являється громадянкою України. Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження останньої, виданий Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції від 30.07.2011 року Серії 1-ВЛ № 244058.

Однак, при вирішенні питання про примусове видворення відповідача разом з її донькою, прикордонним загоном даний факт перевірений не був.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі якщо біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, не зможуть надати офіційні документальні докази сімейного зв'язку з членами своєї сім'ї, беруться до уваги інші докази, які мають бути оцінені відповідно до законодавства України. Відмова у возз'єднанні сім'ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності документів, що підтверджують факт сімейного зв'язку.

Стаття 51 Конституції України вказує на те, що сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.

Крім того, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків.

Враховуючи ту обставину, що малолітня дитина не може проживати окремо від своєї матері, о скільки інших родичів на території України не має, посилаючись на принцип пріоритетності сімї закріплений в національному та міжнародному законодавстві та ту обставину, що примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» суд дійшов до висновку, що в задоволенні адміністративного позову Державної прикордонної служби України Північне регіональне управління Луцький прикордонний загін, Управління ДМС України у Волинській області до ОСОБА_5 про примусове видворення за межі України, затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, слід відмовити

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 10, 70, 71, 72, 79, 86, 161, 162, 163, 183-5, 183-7 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Державної прикордонної служби України Північне регіональне управління Луцький прикордонний загін, Управління ДМС України у Волинській області до ОСОБА_5 про примусове видворення за межі України, затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України відмовити.

Постанова може бути оскаржена адміністративного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі її оскарження з моменту проголошення рішення суду апеляційної інстанції.

Постанова в повному обсязі складена 21 жовтня 2016 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С,ОСОБА_9