Справа № 826/26441/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11 жовтня 2016 року 16 год. 40 хв. № 826/26441/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач, ДПІ у Святошинському районі) про:

- визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 03 липня 2015 року №;

- визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03 липня 2015 року №;

- визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03 липня 2015 року №.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на протиправність рішень відповідача, прийнятих на підставі акта перевірки від 14 травня 2015 року №423/26-57-17-01/НОМЕР_1. На думку позивача, з тексту акта перевірки не вбачається заниження позивачем розміру бази оподаткування єдиним внеском (а саме - перевіркою не було встановлено факту заниження ОСОБА_1 сум чистого оподатковуваного податком на доходи фізичних осіб від здійснення незалежної професійної діяльності доходу, задекларованих у податковій звітності за 2013 - 2014 роки. Також, методика обчислення єдиного внеску за календарний рік на підставі щомісячних чистих доходів, як сукупність окремих сум щомісячних єдиних внесків, що застосована відповідачем не передбачена нормами чинного законодавства. З урахуванням наведеного позивач вважає обрахунок сум недоїмки та штрафу в оспорюваних рішеннях таким, що був здійснений з порушенням норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування". Крім того, позивач вважає, що нормами Податкового кодексу України передбачено порядок утримання податку лише податкових агентів-суб'єктів господарювання.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах.

Представник відповідача у відповідне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, 08 лютого 2016 року у судовому засіданні судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем проведено перевірку позивача, за результатами якої 14 травня 2015 року складено акт №423/26-57-17-01/НОМЕР_1 про результати документальної планової виїзної перевірки платника податків, який провадить незалежну професійну діяльність (приватного нотаріуса) позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, а також дотримання законодавства щодо укладання трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за аналогічний період (далі - акт перевірки).

Згідно з висновками цього акта перевірки, позивачем в порушення норм абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 11 ст. 8, п. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464) занижено нарахований єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ) на загальну суму 54386,68 грн., в тому числі за 2012 рік на суму 13983,40 грн., за 2014 рік - 40403,28 грн.

Крім того, контролюючий орган в результаті перевірки встановив: порушення ОСОБА_1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16 вересня 2013 року №481, що полягає у незаповнені граф 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 і 12; невідображення ОСОБА_1 у поданих податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку з доходів фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) відомостей про здійснені виплати фізичним особам-підприємцям ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3), що призвело до порушення норм пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, пп. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Не визнаючи інкриміновані йому податкові правопорушення, позивач в порядку п. 86.7 ст. 86 ПК України надіслав 19 червня 2015 року на адресу ДПІ у Святошинському районі заперечення на висновки акта перевірки.

Своїм листом від 30 червня 2015 року №6709/ш/26-57-17-01-25 відповідач залишив заперечення платника податків без задоволення, а висновки акта перевірки - без змін.

На підставі цього акта перевірки відповідачем 03 липня 2015 року прийнято оскаржувані рішення:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № (далі - вимога), якою ОСОБА_1 визначено до сплати суму недоїмки зі сплати ЄСВ у розмірі 54386,68 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску (далі - рішення про застосування штрафних санкцій), згідно якого до ОСОБА_1 у відповідності п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону №2464 застосована штрафна санкція по єдиному внеску у розмірі 2719,33 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким ОСОБА_1 за порушення пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, пп. "б" п. 176.2 ст. 176 ПК України та відповідно до пп. 119.2 ст. 119 ПК України визначено штрафні (фінансові) санкції у розмірі 510 грн.

Позивач, вважаючи зазначені рішення відповідача незаконними, звернувся до суду із позовом у якому просив визнати протиправними та скасувати такі рішення повністю.

Суд погоджується із доводами позивача що наявності підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень у частині позовних вимог, що стосуються вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій, виходячи з оцінки наявних у матеріалах справи доказів, а також аналізу наступних норм та обставин.

В тексті акта перевірки зафіксовано, що протягом 2013 -2014 років ОСОБА_1 була самозайнятою особою (приватним нотаріусом), зареєстрована Міністерством юстиції України, отримала свідоцтво на право зайняття нотаріальною діяльністю від 1 жовтня 2012 року №8892, реєстраційне посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності №1348 від 11 січня 2013 року. Оподаткування одержаних доходів здійснювала на загальних засадах шляхом сплати податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування, податку на доходи фізичних осіб з найманих працівників, військового збору, єдиного внеску самозайнятої особи (приватного нотаріуса) та єдиного внеску самозайнятої особи (приватного нотаріуса) як роботодавця (в тому числі за цивільно-правовими договорами).

Згідно пп. 2.1.2, 2.1.3 п. 2.1, п. 2 розд. ІІ "Описова частина" акта перевірки, при перевірці достовірності відображених у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2013 - 2014 роки сум загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження незалежної професійної діяльності використано наступні документи: відомості, відображені в податкових деклараціях про майновий стан та доходи за 2013 - 2014 роки; відомості Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів; банківські виписки; дані книг обліку доходів і витрат.

Перевіркою правильності визначення валових доходів і витрат, відображених позивачем у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2013 - 2014 роки, розбіжностей (заниження/завищення) не встановлено.

Також перевіркою правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб за перевіряємий період, що підлягає сплаті до бюджету самозайнятою особою (приватним нотаріусом) ОСОБА_1, заниження такого податку не встановлено. Зокрема, за даними поданих ОСОБА_1 до контролюючого органу податкових декларацій про майновий стан і доходи позивач задекларував за результатами здійснення нотаріальної діяльності такі показники:

- за 2013 рік: дохід, отриманий від провадження незалежної професійної діяльності, у розмірі 127319,00 грн.; витрати, пов'язані з діяльністю - 126019,00 грн.; чистий оподатковуваний дохід - 1300,00 грн.;

- за 2014 рік: дохід, отриманий від провадження незалежної професійної діяльності, у розмірі 827326,40 грн.; витрати, пов'язані з діяльністю - 330490,91 грн.; чистий оподатковуваний дохід - 496835,49 грн. При цьому, як зазначено на стор. 10 акта перевірки, перевіркою визначення оподатковуваного доходу не встановлено заниження або завищення оподатковуваного (чистого) доходу.

В ході перевірки достовірності відображення ОСОБА_1 у звітності сум доходів, отриманих від здійснення діяльності, що підлягають обкладанню податком на доходи фізичних осіб та, на які нараховується єдиний внесок було встановлено нарахування самозайнятою особою згідно поданих звітів щодо сум нарахованого ЄСВ сум з цього внеску за 2013 рік у розмірі 451,10 грн., за 2014 рік - 12147,08 грн.

На стор. 14 - 15 акта перевірки (таблиця 15) наведені суми чистого оподатковуваного доходу, на який позивачем нараховувався ЄСВ за даними щомісячних звітів щодо сум нарахованого ЄСВ.

На переконання перевіряючого мали місце випадки заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7%. За розрахунком працівника відповідача чистий дохід (різниця між доходом і документально підтвердженими витратами) ОСОБА_1 склав 254713,76 грн., в тому числі за 2013 рік у розмірі 53821,06 грн., за 2014 рік - 200892,70 грн.

Такі висновки працівника відповідача були зумовлені фактом неналежного ведення ОСОБА_1 книги обліку доходів і витрат за 2013 - 2014 роки, а саме через відсутність записів у графах 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 і 12 такої книги. У зв'язку з цим перевіряючий самостійно здійснив розбивку задекларованих позивачем витрат, що пов'язані з отриманням доходу, по місцях 2013 і 2014 років, та перерахував суму чистого доходу по місяцях.

Помісячний розрахунок сум чистого оподатковуваного доходу позивача, на який нараховується єдиний соціальний внесок у розмірі 34,7%, та розрахунок сум єдиного соціального внеску за 2013 і 2014 роки наведений на стор. 16 - 17 акта перевірки (таблиця 16). Зокрема, за даними розрахунками працівників податкової інспекції позивачем занижено ЄСВ за 2013 рік на 13983,40 грн. (тобто, за даними звіту платником нараховано єдиного внеску в сумі 451,10 грн., а за даними перевірки сума цього внеску становить 14434,50 грн.) та за 2014 рік на 40403,28 грн. (тобто, за даними звіту платником нараховано єдиного внеску в сумі 12147,08 грн., а за даними перевірки сума цього внеску становить 52550,36 грн.).

Крім того, перевіркою дотримання ОСОБА_1 обов'язку щодо подання податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) встановлено, що при виплаті доходу ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) у сумі 756,00 грн. за заправку картриджа та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3) у сумі 5437,00 грн. за канцелярські товари, остання не включила відомості про вказаних фізичних осіб-підприємців до відповідного податкового розрахунку форми №1ДФ.

У контексті викладеного суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом №2464.

Згідно із п. 2 і п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Платниками єдиного внеску є особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями.

Тобто, позивач протягом перевіряємого періоду мала статус платника єдиного внеску згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464.

За вимогами норм ч. 2 ст. 6 цього Закону платник єдиного внеску зобов'язаний, в тому числі: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до територіального органу Пенсійного фонду у строки, в порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом за погодженням з відповідними фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.

В силу положень п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у п. 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та п. 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Уразі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - це максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок (п. 4 ст. 1 Закону №2464), а мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (п. 5 ст. 1 Закону №2464).

Згідно із ч. 11 ст. 8 цього Закону єдиний внесок для платників, зазначених у п.п. 4 та 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до ч. 2 і ч. 8 ст. 9 Закону №2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у п. 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до територіального органу Пенсійного фонду (а починаючи з 11 серпня 2013 року - до органу доходів і зборів відповідно до Закону України від 04 липня 2013 року №406-VII)(звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у п.п. 4 і 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

З аналізу вищенаведених норм Закону №2464 слідує, що для платників єдиного внеску, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, сума єдиного внеску щомісяця складає 34,7 відсотка від суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, яка у свою чергу не може перевищувати максимальну величину бази нарахування єдиного внеску - сімнадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток), який визначається як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід).

Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, протягом перевіряємого періоду був затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 08 жовтня 2010 року №22-2 (яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 1 листопада 2010 року за №1014/18309 та діяла до 08 січня 2014 року), наказом Міністерства доходів і зборів України від 09 вересня 2013 року №454 (що був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 вересня 2013 року за №1628/24160 та діяв до 30 квітня 2015 року).

Пунктом 3.4. даних Порядків передбачено, що фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями, самі за себе формують та подають до органів Пенсійного фонду звіт один раз на рік до 01 травня року, наступного за звітним періодом. Звітним періодом для них є календарний рік. Звіт подається за формою згідно з додатком 5 до цього Порядку.

Зі змісту таблиці 3 "Нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування особами, які забезпечують себе роботою самостійно" Додатку 5 до зазначених Порядків в другій графі зазначається сума доходу, заявлена в податковій декларації.

Тобто, сума доходу, з якої розраховується єдиний внесок в графі усього таблиці 3 додатка 5 до зазначених вище Порядків має відповідати чистому доходу, заявленому в податковій декларації, яка подається фізичною особою, яка забезпечує себе роботою самостійно, до органів доходів і зборів за результатами календарного року.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що, обчислення сум єдиного внеску фізичними особами, що провадять незалежну професійну діяльність, в тому числі нотаріусами, здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності). Сума чистого доходу, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, вказана в розділі III Податкової декларації про майновий стан і доходи та має відображатися у звітності з єдиного внеску. До зазначеної суми, з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, застосовується відповідна ставка, визначена у ч. 11 ст. 8 Закону №2464 (аналогічна правова позиція наведена в ухвалах Вищого адміністративного суду від 18 серпня 2015 року у справі №818/1464/15, від 04 вересня 2015 року у справі №820/6365/15).

Як вбачається з наявних матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа, яка займається незалежною професійною, а саме нотаріальною діяльністю.

Згідно акта перевірки, за даними поданих звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013 і 2014 роки (далі - звіти), ОСОБА_1 визначено суми доходів, на які нараховується ЄСВ: за 2013 рік у розмірі 2 600 грн. та за 2014 рік - 35 006 грн. Вказані суми доходів у звітах за 2013 і 2014 роки позивачем розподілено помісячно наступним чином:

- за вересень 2013 року - 1300,00 грн., грудень 2013 року - 1300,00 грн., всього 2600,00 грн.;

- за січень-листопад 2014 року - по 1 300,00 грн., за грудень 2014 року - 20706,00 грн. Копії таких звітів представники сторін до суду не подали.

Як пояснив представник позивача у відповідному судовому засіданні, позивач виходячи із помісячного розподілу сум річного доходу визначив базу нарахування єдиного внеску по кожному місяцю, враховуючи обмеження її максимальною величиною (17 прожиткових мінімумів) та мінімальною величиною для мінімального страхового внеску (мінімальна заробітна плата). Суми єдиного внеску у даних звітах за 2013 і 2014 роки позивачем розраховано із розміру 34,7 % бази нарахування єдиного внеску.

Отже, з урахуванням вище наведеного, суд приходить до висновку, що порядок визначення позивачем у звіті за 2014 році бази нарахування єдиного внеску та розміру єдиного внеску не суперечив вимогам Закону №2464, а за 2013 рік позивач помилково визначив в якості бази нарахування ЄСВ подвійний розмір оподатковуваного доходу (2600,00 грн. замість 1300,00 грн.), що в кінцевому результаті не вплинуло на правильність обрахунку сум ЄСВ (за 2013 рік - 451,10 грн., у 2014 році - 12147,08 грн.).

Матеріалами справи підтверджується, що база для нарахування єдиного внеску (сума оподатковуваного податком доходу) позивачем була визначена відповідно до поданих за відповідні звітні роки декларацій про майновий стан і доходи, показники яких в свою чергу сформовані на підставі даних книги обліку доходів та витрат за 2013 - 2014 роки.

Дослідивши копію книги обліку доходів та витрат ОСОБА_1 за 2013 - 2014 роки суд встановив, що остання заповнювала гр. 1 (період обліку), 3 (розмір отриманих доходів від здійснення діяльності за день і сукупно за рік), 10 (понесені інші витрати, пов'язані з одержанням доходу, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг, сукупно за рік) та 12 (чистий дохід, сукупно за рік). Значення інших граф Книги позивач не заповнювала.

Посилання відповідача на порушення позивачем порядку заповнення книги обліку доходів та витрат як підставу для обрахунку контролюючим органом помісячно сум витрат і чистого оподатковуваного доходу суд сприймає критично у зв'язку з наступним.

Відповідно до п. 178.4 і 178.6 ст. 178 ПК України фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають податкову декларацію за результатами звітного року відповідно до цього розділу у строки, передбачені для платників податку на доходи фізичних осіб.

Фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов'язані вести облік доходів і витрат від такої діяльності. Форма такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Облік доходів та витрат фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність ведуть у Книзі обліку доходів і витрат, форма та порядок ведення якої в період до 18 жовтня 2013 року були затверджені наказом Державної податкової адміністрації України від 24 грудня 2010 року №1025, а після того - чинним наказом Міністерства доходів і зборів України від 16 вересня 2013 року №481.

Зокрема, відповідно до п. 5 Порядку №1025 і п. 9 Порядку №481 дані Книги використовуються самозайнятою особою для заповнення податкової декларації за звітний податковий період (рік).

Матеріалами справи (зокрема, актом перевірки, копіями аркушів книги обліку доходів і витрат) підтверджується, що загальна сума річного доходу, вказана у податковій звітності позивача, співпадає з загальними річними показниками Книги обліку доходів і витрат, а саме чистий дохід за 2013 рік складає 1300,00 грн., за 2014 рік - 498835,49 грн.).

При цьому, за результатами перевірки правильності визначення позивачем загального оподатковуваного доходу та документально підтверджених витрат, пов'язаних з діяльністю, факту завищення/заниження позивачем показників книги обліку доходів і витрат за 2013 - 2014 роки (а саме показників доходів, отриманих від здійснення діяльності, витрат і чистого доходу) не встановлено.

За таких підстав суд погоджується з твердженнями позивача про те, що контролюючим органом в акті перевірки вказано нормативно та документально непідтверджені розрахунки сум чистого доходу ОСОБА_1 за 2013 і 2014 роки, що враховуються для нарахування сум ЄСВ, та про відсутність порушення позивачем норм законодавства про єдиний внесок.

Між тим, ст. 1641 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що неведення обліку або неналежне ведення обліку доходів і витрат, для яких законами України встановлено обов'язкову форму обліку, тягне за собою попередження або накладення штрафу у розмірі від трьох до восьми неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Дії, передбачені ч. 1 цієї статті, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за те ж порушення, тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі від п'яти до восьми неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи вищевикладене, у разі якщо при перевірці самозайнятої особи, яка перебуває на загальній системі оподаткування, встановлюється порушення щодо неналежного ведення Книги обліку доходів та витрат, то така особа притягується лише до адміністративної відповідальності.

Крім того, суд встановив відсутність у відповідача правових підстав для нарахування позивачу спірних сум ЄСВ і штрафної санкції за результатами проведеної документальної перевірки самозайнятої особи - нотаріуса ОСОБА_1

Нормами ч. 4 ст. 8 Закону №2464 порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску (як такого, що не входить до системи оподаткування) визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

В розумінні пп. 14.1.11 п. 14.1 ст. 14 ПК України (в редакції чинній на момент ініціювання та проведення перевірки позивача) "адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податків, зборів, платежів)" - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об'єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом.

Одночасно за приписами норм п. 1 і 2 ст. 13 Закону №2464 органи доходів і зборів мають право:

- отримувати безоплатно від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату єдиного внеску, а також інші відомості, необхідні для виконання органами доходів і зборів функцій, передбачених цим Законом;

- проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки. Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Особи, які провадять незалежну професійну діяльність, були включені переліку осіб, які підлягають перевірці контролюючим органом з питань дотримання вимог Закону №2646 було здійснено лише у грудні 2015 року, шляхом внесення змін до п. 2 ст. 13 Закону №2646 Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" від 24 грудня 2015 року №909-VIII (що набрав чинності з 1 січня 2016 року).

Тобто, приватні нотаріуси (фізичні особи), які в силу приписів ПК України та Закону №2464 є самозайнятими особами, які займаються незалежною професійною діяльністю, та не являються суб'єктами підприємницької діяльності, станом на квітень-травень 2015 року не підлягав перевірці з питань нарахування, обчислення і сплати ЄСВ.

Наявні матеріали справи свідчать, що документальна планова виїзна перевірка позивача у період з 21 квітня по 06 травня 2015 року проводилася контролюючим органом, зокрема, і щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, всупереч нормам п. 2 ст. 13 Закону №2464.

Отже, з огляду на наведене вище та з урахуванням норми абз. 2 п. 75.1 ст. 75 ПК України (за якою камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи) суд вважає проведення посадовими особами ДПІ у Святошинському районі документальної планової виїзної перевірки в частині питань своєчасності, достовірності та повноти нарахування ЄСВ, - такою, що була проведена з перевищенням службових повноважень.

В контексті із вищевказаним суд вважає за доцільне додати, що згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" (Заяви №23759/03 та №37943/06) Суд вказує, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Jatridis v. Greece) [ВП], №31107/96, п. 58, ЄСПЛ 1999-II).

З огляду на вищевикладене, та з урахуванням попередньо встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про протиправність дій контролюючого органу по нарахуванню позивачу сум ЄСВ і фінансових санкцій в результаті проведеної документальної планової виїзної перевірки. А тому відповідно вимога про сплату боргу (недоїмки) від 03 липня 2015 року № та рішення від 03 липня 2015 року № з визначеною сумою штрафу (у процентному відношенні від незаконно нарахованої суми єдиного внеску) є протиправними та підлягають скасуванню.

Стосовно висновку податкового органу щодо порушення платником податків пп. "б" п. 176.2 ст. 176 розд. IV та пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 ПК України, а саме подання недостовірної податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги) (форма №1-ДФ), суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, ст. 18, абз. "б" п. 176.2 ст. 176 ПК України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV цього Кодексу.

Податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов'язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Форму Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1-ДФ) в період до 1 квітня 2014 року була затверджена наказом Державної податкової адміністрації України від 24 грудня 2010 року №1020, а потім - наказом Міністерства доходів і зборів України від 21 січня 2014 року №49. Цими же наказами затверджено Порядок заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку.

Положеннями п. 1.2 вищевказаного Порядку встановлено, що дія цього Порядку поширюється на податкових агентів, а саме: юридичних осіб (їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи), самозайнятих осіб, представництва нерезидентів - юридичних осіб, інвесторів (операторів) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) нараховують (виплачують, надають) доходи фізичній особі та/або зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі.

Отже, з огляду на вище наведене, суд приходить до висновку, що податковим агентом визнається особа, яка не лише виплачує дохід фізичній особі, але й нараховує, утримує та сплачує податок до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі.

Відповідно до п. 177.8 ст. 177 ПК України під час нарахування (виплати) фізичній особі-підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб'єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності.

З тексту позову вбачається, що позивач не заперечує факти виплати фізичним особам-підприємцям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сум доходів за надані послуги і реалізовані товари та не зазначення відомостей про суми таких виплат у відповідному податковому розрахунку форми №1ДФ.

Обставини щодо того, що вказаними фізичними особами-підприємцями, щодо яких позивачем не була зазначена інформація у податковому розрахунку формі №1-ДФ, були надані останньому копії документів, що підтверджують їх державну реєстрацію як суб'єктів підприємницької діяльності, позивач в ході судового розгляду справи документально не підтвердив. У зв'язку з цим суд вважає, що ОСОБА_1 відповідно вимог п. 177.8 ст. 177 ПК України мала утримати податок при виплаті сум доходів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки в даному випадку вона є податковим агентом щодо таких осіб. Відповідно обов'язок щодо подання інформації про виплату доходу зазначеним фізичним особам-підприємцям за формою №1-ДФ покладається на позивача як податкового агента.

Враховуючи вищезазначене відповідач, на думку суду, обґрунтовано дійшов висновку, що позивачем протиправно не внесено до поданого до податкового органу податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) відомостей за наслідками правовідносин з фізичними особами-підприємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до абз. 1 і 2 п. 119.2 ст. 119 ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов'язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень є обґрунтованим у частині позовних вимог, що стосується вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03 липня 2015 року № та рішення від 03 липня 2015 року № та такими, що підлягають задоволенню у цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 03 липня 2015 року № зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03 липня 2015 року №.

4. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

5. Присудити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) частину здійсненого нею судового збору у розмірі 571,06 грн. (п'ятсот сімдесят однієї гривні шість копійок) за рахунок бюджетних асигнувань державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві ().

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин