Справа № 826/26978/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 жовтня 2016 року № 826/26978/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаГенеральної прокуратури України Прокуратури Київської області
провизнання протиправними дій, стягнення коштів, зобов'язання вчинити певні дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Генеральної прокуратури України (далі по тексту - відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - прокуратури Київської області про:

- визнання протиправними дії щодо незаконного зволікання відносно переведення згідно наказу №36 від 21.03.2014р. на відповідну посаду в органи прокуратури України позивача, а також відновлення особової справи працівника Прокуратури України;

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з березня 2014 року по липень 2015 року включно у розмірі 76 959,25гр.;

- зобов'язання компетентні органи кадрового забезпечення здійснити відповідний запис у трудовій книжці про поновлення на роботі в органах прокуратури України та зарахувати час вимушеного прогулу до загального трудового стажу, зробити дублікат трудової книжки, в якій вести відповідний запис про переведення на посаду співробітника прокуратури Київської області не перериваючи загальний трудовий стаж.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, працюючи з 03.10.2013р. на посаді старшого прокурора прокуратури м. Алушта, у період з березня 2014 року по липень 2015 року не отримав заробітну плату, переїхав на материкову частину України в березні 2014 року у зв'язку з анексією та окупацією АР Крим Російською Федерацією. 02 квітня 2014 року позивачем подано рапорт про звільнення його з посади старшого прокурора прокуратури м. Алушти у зв'язку з неможливістю виконувати свої службові обов'язки через окупацію території Кримського півострова збройними силами Російської Федерації та призначити його на відповідну посаду до органів Генеральної прокуратури України.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали повністю.

Представник відповідача та представник третьої особи проти позовних вимог заперечили.

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України суд дійшов переконання про можливість подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 з 22 жовтня 2013 року працював на посаді старшого прокурора прокуратури міста Алушти Автономної Республіки Крим.

Як зазначає позивач ним 02.04.2014р. у відповідності до наказу Генеральної прокуратури України №36 від 21.03.2014р. «Про тимчасовий порядок прийняття, переміщення та звільнення прокурорів, слідчих прокуратури та інших спеціалістів прокуратури Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та прокуратури Кримського регіону з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері» було подано до Генеральної прокуратури України рапорт про звільнення з посади старшого прокурора прокуратури м. Алушти у зв'язку з неможливістю виконувати свої службові обов'язки через окупацію території Кримського півострова збройними силами Російської Федерації та просив, призначити його на відповідну посаду до органів Генеральної прокуратури України. Також позивачем в рапорті було зазначено, що у зв'язку з тим, що він забезпечений житлом у м. Києві, у разі можливості, просив призначити його на посаду до прокуратури відповідного регіону.

Наказом прокурора Київськї області №1817к від 19.08.2015р. ОСОБА_1 призначено на посаду виконувача обов'язки прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області.

Вважаючи протиправними дії щодо тривалого непризначення позивача на посаду в органах прокуратури України, а також відновлення його особової справи; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з березня 2014 року по липень 2015 року включно у розмірі 76 959,25гр. та у зв'язку із цим необхідністю зобов'язати вчинити певні дії, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи вимогу про визнання протиправними дії щодо незаконного зволікання відносно переведення позивача згідно наказу №36 від 21.03.2014р. на відповідну посаду в органи прокуратури України, а також відновлення особової справи працівника прокуратури України суд зазначає наступне.

Як вбачається з адміністративного позову всі його вимоги звернуті лише до відповідача у справі - Генеральної прокуратури України, відтак, суд при вирішенні даної справи зобов'язаний перевірити правомірність дій останньої в контексті приписів ч.3 ст.2 КАС України.

Судом встановлено, що на час окупації території Кримського півострова збройними силами Російської Федерації позивач проходив службу в органах прокуратури Автономної Республіки Крим на посаді прокурора прокуратури міста Алушти.

Виконувачем обов'язки Генерального прокурора України 21 березня 2014 року прийнято наказ №36 «Про тимчасовий порядок прийняття, переміщення та звільнення прокурорів, слідчих прокуратури та інших спеціалістів прокуратури Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та прокуратури Кримського регіону з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері» (далі - Наказ), яким встановлено порядок прийняття, переміщення та звільнення працівників із займаних посад.

Зокрема, п.3,4 Наказу визначено, що рапорти (заяви) прокурорів які обіймають посади, що не відносяться до номенклатури Генерального прокурора України, а також слідчих прокуратури та інших спеціалістів прокуратур Авнтономної Республіки Крим, міста Севастополя та прокуратури Криміського регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, щодо звільнення (переміщення) у випадках згідно з пунктом 2 цього Наказу подавати на ім'я виконувача обов'язки Генерального прокурора України до Головного управління кадрового забезпечення Генеральної прокуратури України.

При цьому на Головне управління кадрового забезпечення покладено обов'язок організовувати звільнення, прийняття вказаних працівників у максимально стислі строки, з урахуванням побажання працівника, досвіду та стажу його роботи, наявності вакантних посад і житла у відповідному регіоні та, за необхідності, вжити заходів щодо відновлення трудових книжок та особових справ працівників.

Як зазначав позивач 02.04.2014р. ним подано до Генеральної прокуратури України рапорт про звільнення з посади старшого прокурора прокуратури м. Алушти у зв'язку з неможливістю виконувати свої службові обов'язки через окупацію території Кримського півострова збройними силами Російської Федерації, в якому він просив, призначити його на відповідну посаду до органів Генеральної прокуратури України. Також в рапорті було зазначено, що у зв'язку із тим, що він забезпечений житлом у м. Києві, у разі можливості, просив призначити його на посаду до прокуратури відповідного регіону.

У той же час, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рапорту від 08.04.2014 року адресованого виконувачу обов'язків Генерального прокурора України позивач просив звільнити його з посади прокурора прокуратури міста Алушта АРК порядку переведення на іншу роботу в органах прокуратури Київської області.

Таким чином судом встановлено, що позивач бажав бути переведеним та проходити подальшу службу в органах прокуратури України на прокурорсько-слідчих посадах прокуратури Київської області, а не апарату Генеральної прокуратури України.

Питання призначення на посади прокурорів і слідчих органів прокуратури області, крім тих працівників, яких призначає Генеральний прокурор України, відповідно до статті 16 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ, відносились до виключної компетенції прокурорів областей.

Відповідно до частини першої статті 32 Кодексу законів про працю України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Як встановлено з пояснень позивача та матеріалів справи фактично ним оскаржується протиправність дій посадових осіб прокуратури Київської області, які полягали у зволіканні відносно його переведення та поновлення його особової справи, втім, відповідні вимоги ОСОБА_1 до вказаної прокуратури у даній справі не заявлені, а відповідних доводів щодо протиправності дій з боку Генеральної прокуратури України ним не наведено.

У відповідності до приписів ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу і не може виходити за межі позовних вимог.

З огляду на викладене, доводи позивача щодо протиправності дій з боку третьої особи не можуть бути прийняті до уваги при наданні оцінки правомірності діям відповідача у справі.

Одночасно, вирішуючи вказану позовну вимогу суд звертає увагу на наступне.

Приписами ч.1 ст. 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

У той же час відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, задоволеними можуть бути лише ті вимоги, які поновляють права, свободи та інтереси особи, яка звернулася за їх захистом.

Як підтверджено матеріалами справи особова справа позивача поновлена, а наказом прокурора Київської області №1817к від 19.08.2015 року його було призначено на посаду виконувача обов'язків прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області.

Таким чином, задоволення вищевказаної вимоги не призведе до поновлення прав позивача, оскільки такі його права були поновленні третьою особою самостійно в позасудовому порядку, а відтак підстави для визнання протиправними дій щодо незаконного зволікання відносно переведення позивача згідно наказу №36 від 21.03.2014р. на відповідну посаду в органи прокуратури України, а також відновлення особової справи працівника прокуратури України відсутні.

Одночасно, вирішуючи позовні вимоги про зобов'язання компетентні органи кадрового забезпечення здійснити відповідний запис у трудовій книжці про поновлення на роботі в органах прокуратури України та зарахувати час вимушеного прогулу до загального трудового стажу, зробити дублікат трудової книжки, в якій внести відповідний запис про переведення на посаду співробітника прокуратури Київської області не перериваючи загальний трудовий стаж, суд зазначає, що вони також не можуть бути задоволені з огляду на таке.

Як зазначалося вище, відповідачем не наведено жодних доводів, які б вказували на протиправність дій відповідача у справі, а відтак, і необхідність зобов'язання його вчинити певні дії. Також не було надано і жодних доказів, які б свідчили про порушення прав позивача з вказаного приводу Генеральною прокуратурою України.

Приписами ст.71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У той же час суд звертає увагу на те, що в органах прокуратури України порядок ведення трудових книжок та особових справ регламентується Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 та Інструкцією з обліку прокурорсько-слідчих кадрів в органах прокуратури України, затвердженою наказом Генерального прокурора України від 27.01.2012р. №5.

Персональному обліку в Генеральній прокуратурі України підлягають працівники, які призначаються Генеральним прокурором України або призначення яких здійснюється за погодженням з Генеральною прокуратурою України.

Персональному обліку в прокуратурах Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, спеціалізованих прокуратур (на правах обласних) та Національній академії прокуратури України підлягають прокурорсько-слідчі працівники, які призначаються прокурорами обласного рівня та ректором Національної академії прокуратури України (п. 2.1, 2.2 Інструкції №5).

Як зазначав відповідач, особова справа та трудова книжка позивача знаходились за його основним місцем роботи в прокуратурі АРК. У зв'язку із анексією Російською Федерацією території півострову посадові особи відповідача доступу до таких документів не мали та документальними відомостями щодо позивача не володіли.

При цьому, Генеральною прокуратурою України прокурорам обласного рівня скеровано листа від 19.06.2014р. №11/1/2-1398вих-14-443окв щодо вжиття відповідних кадрових та інших заходів щодо переведення працівників захоплених прокуратур Кримського півострова, у тому числі щодо відновлення їх кадрових документів.

Відповідно до розділу 6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 дублікат трудової книжки може бути виданий за місцем останньої роботи, а у випадку, передбаченому п. 5.6 - за новим місцем роботи.

Також п. 2.3 вказаної Інструкції передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (пункт 2.4 Інтрукції).

Таким чином, зважаючи на ту обставину, що позивач не проходив службу в апараті Генеральної прокуратури України, питання щодо відновлення трудової книжки ОСОБА_1 та внесення до неї відповідних записів не відносилось до компетенції відповідача, а покладалось на кадровий підрозділ тієї регіональної прокуратури, до якої він працевлаштований.

У той же час, як вбачається з копії дублікату трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 на аркушах 4-7 міститься запис від 22.10.2013 року про призначення позивача старшим прокурором прокуратури міста Алуша на підставі наказу №2887к від 22.10.2013 року після чого міститься підпис головного спеціалісту відділу роботи з кадрами ОСОБА_2 та відтиск печатки Департаменту кадрової роботи Генеральної прокуратури України.

Наступні записи в трудовій книжці позивача, починаючи з арк.8, відображають його роботу в прокуратурі Київської області, проте, не містять відомостей про звільнення позивача з попередньої роботи.

Суд звертає увагу на ту обставину, що перший запис про роботу ОСОБА_1 в прокуратурі Київської області датовано 19.08.2015 року та свідчить про його призначення виконуючим обов'язки прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області на підставі наказу №1817к від19.08.2015 року.

З копії вказаного наказу вбачається, що його видано на підставі поданої позивачем заяви на ім'я прокурора Київської області від 19.08.2015 року, а не на підставі рапортів від 02.04.2014 року та 08.04.2014 року, адресованих в.о. Генерального прокурора України про переведення.

У той же час копія заяви позивача не містить жодних відомостей про його бажання бути призначеним на посаду виконувача обов'язків прокурора в порядку переведення, а відтак, суд приходить до висновку що ОСОБА_1 було призначено на відповідну посаду в прокуратурі Київської області згідно поданої ним заяви від 19.08.2015 року на загальних підставах.

Окрім цього, фактів незаконного звільнення позивача з займаних посад судом встановлено не було, у зв'язку із цим необхідність внесення відповідного запису до трудової книжки про його про поновлення на роботі в органах прокуратури України та зарахування часу вимушеного прогулу до загального трудового стажу відсутня.

Також суд звертає увагу на те, що відповідні записи до трудової книжки були внесені у відповідності до виданих та існуючих наказів, а доводи позивача в цій частині позовних вимог є необґрунтованими.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з березня 2014 року по липень 2015 року включно у розмірі 76 959,25гр. суд зазначає таке.

Обґрунтовуючи вказану позовну вимогу, позивач посилався, як на правову підставу стягнення таких коштів, на приписи ч.2 ст.235 КЗпП України та визначений ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

У той же час у відповідності до приписів ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, обов'язковою умовою застосування вказаної правової норми є встановлення факту незаконного звільнення працівника та пов'язаного з цим фактом вимушеного прогулу.

У той же час таких обставин у даній справі встановлено не було, у зв'язку із чим відповідна вимога позивача також задоволена бути не може.

Таким чином, приймаючи до уваги викладене вище суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України , шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко