Справа № 2а-1674/10/0370
Суддя: Клюба Василь Васильович
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року м. Львів Справа № 876/5757/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Клюба В. В.

суддів: Кухтея Р. В., Яворського І. О.

з участю: секретаря судового засідання Болюк Н. В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові апеляційні скарги фізичної особи підприємця ОСОБА_3 та Луцької обєднаної держаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06 липня 2016 року у справі №2а 1674/10/0370 за адміністративним позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про скасування податкових повідомлень рішень, -

УСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_3 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Луцької обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Волинській області (далі Луцька ОДПІ, відповідач) і просив скасувати податкові повідомлення рішення від 11 вересня 2009 року: №/0, згідно якого до нього застосовано штрафні санкції за порушення норм з регулювання обігу готівки в сумі 18 364 050 гривень; №/0, яким йому визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 764 164 гривні 50 коп. та №/0, згідно якого визначено податкове зобовязання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 344 325 гривень 94 коп..

Позовні вимоги мотивував тим, що податкові повідомлення рішення, винесені 11 вересня 2009 року на підставі акту від 05 серпня 2009 року №2774/17 235/НОМЕР_1 «Про результати планової виїзної документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства при здійсненні підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_3 за період з 01 липня 2006 року по 31 березня 2009 року», є протиправними і підлягають скасуванню, оскільки вважає, що податковим органом невірно застосовано законодавство, що регулює відносини при здійсненні розрахункових операцій у сфері готівкового та безготівкового обігу субєктами підприємницької діяльності.

Зокрема, позивач зазначає, що на виконання умов дилерських договорів, укладених ним, як Дилером з ПП «Фобос ПОЛ», ПП «Злата пять» та ТзОВ «М Трейдінг», як Постачальниками, протягом 2008 року реалізовував отримані від вказаних підприємств автомобілі фізичним особам, видавав останнім довідки рахунки для проведення подальшої державної реєстрації транспортних засобів покупцями, однак готівкових коштів при реалізації за автомобілі не отримував. Відтак вважає, що у даному випадку відсутній сам факт порушення п. п. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Також позивач звертає увагу на те, що оскаржувані рішення є незаконними, оскільки складені всупереч п. 7.1 Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації №253 від 21 червня 2001 року, відповідно до якого в даному випадку податковий орган повинен був прийняти рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій , а не податкове повідомлення рішення.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. За наслідками апеляційного перегляду постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2013 року постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення рішення від 11 вересня 2009 року №/0 скасовано та прийнято у цій частині нову постанову про задоволення позову. В решті постанову залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 жовтня 2014 року постанову Волинського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року по даній справі та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2013 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування податкових повідомлень рішень від 11 вересня 2009 року №/0 та №/0 скасовано та направлено справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно постанови Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2015 року, залишеної без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення рішення від 11 вересня 2009 року №/0 та №/0. Вищим адміністративним судом України ухвалою від 12 квітня 2016 року судові рішення скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 06 липня 2016 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення Луцької ОДПІ №/0 від 11 вересня 2009 року; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення №/0 від 11 вересня 2009 року в частині визначення позивачу податкового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 299 723 гривні 44 коп.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав до Львівського апеляційного адміністративного суду на вказане рішення апеляційну скаргу, у якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати та змінити оскаржувану постанову в частині визначення йому податкового зобовязання з податку із доходів фізичних осіб на суму 299 723 гривні 44 коп. та прийняти нову постанову, якою визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення рішення за №/0 від 11 вересня 2009 року в частині визначення йому податкового зобовязання з податку із доходів фізичних осіб на суму 332 493 гривні 19 коп.. В решті постанову суду першої інстанції просить залишити без змін.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилається на ті обставини, що протягом 2008 року здійснював продаж на комісійних (дилерських) умовах транспортних засобів, власником яких (імпортером) були: приватне підприємство «Фобос ПОЛ», приватне підприємство «Злата пять», товариство з обмеженою відповідальністю «М Трейдінг» ЛТД. За даний період позивачем видано 31 довідку (29) рахунок по ВМД на ввезені та оформлені Ягодинською та Волинською митницями транспортні засоби, власниками яких були дані підприємства. За період з 01 січня 2008 року по 31 березня 2009 року згідно повідомлення Волинської митниці від 06 серпня 2009 року за №6/04 3509 за інформацією бази даних електронних копій ВМД, позивач здійснив ввезення 4 транспортних засобів на територію України, а саме: напівпричіпу KOGEL SN 24 шасі за ціною 81 090 гривень; сідельного тягача RENO MAGNUM шасі за ціною 220 270 гривень. ОСОБА_4 Q 7 не оформлявся по довідці рахунку за 2008 рік та не був предметом розгляду перевірки Луцької ОДПІ у 2009 році. Також, автомобіль ОСОБА_5 Крузер шасі, належав позивачу на право власності, тому не оформлявся по довідці рахунку за 2008 рік та не був предметом розгляду перевірки Луцької ОДПІ. Даний автомобіль був реалізований лише в лютому 2011 року, згідно довідки рахунку №508931 від 28 січня 2011 року. Тому у звязку з вищевикладеним, позивач отримав прибуток на загальну суму 64 385 гривень 90 коп..

Крім того, не погоджуючись з оскаржуваним рішенням в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині задоволення позову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач звертає увагу на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що відповідні готівкові кошти не були проведені позивачем через зареєстрований, опломбований та переведений у фіскальний режим роботи реєстратор розрахункових операцій та не видані розрахункові документи. Тому до позивача правомірно застосовано фінансові санкції у п'ятикратному розмірі вартості проданих товарів і вважає, що дія ст. 250 Господарського кодексу України на дані правовідносини не поширюється. Крім того, позивач безпідставно вказує на необхідність зазначення у довідках рахунках сум, які сплачували фізичні особи при купівлі транспортних засобів, оскільки при перевірці були досліджені також довідки рахунки, в яких суми коштів, отримані за автомобілі, не вказувались. Суми, отримані позивачем за реалізовані автомобілі, не були відображені ним у податковому обліку, що призвело до заниження чистого доходу від підприємницької діяльності у зв'язку з невключенням до валового доходу отриманої виручки за реалізовані автомобілі.

Крім цього зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що позивачем впродовж 2008 року було імпортовано на територію України чотири транспортних засоби: сідельний тягач RENO MAGNUM, автомобіль ОСОБА_5 Крузер, напівпричіп KOGEL SN 24, автомобіль ОСОБА_4 Q 7. При цьому, автомобіль марки ОСОБА_4 Q 7 був відсутній у залишку станом на 31 грудня 2008 року, проте будь яких доказів використання даного автомобіля у господарській діяльності позивачем ні під час проведення перевірки, ні під час судового розгляду справи надано не було. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» за порушення вимог цього закону до субєктів підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням органів державної податкової служби України застосовуються фінансові санкції у пятикратному розмірі вартості проданих товарів (наданих послуг), на які виявлено невідповідність, - у разі не проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій. Тому позивачу було вірно визначено суму податкового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 344 325 гривень 94 коп..

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги свого довірителя, з викладеними відповідачем в апеляційній скарзі доводами не погодився і пояснив суду, що суд першої інстанції не врахував усі обставини справи та представлені позивачем і наявні в матеріалах справи докази. У звязку з чим суд прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача не погодилася з апеляційною скаргою позивача і підтримала викладені відповідачем доводи, а також пояснила, що відповідачем правомірно застосовано до позивача санкції за порушення законодавства, які були виявлені в ході перевірки. В свою чергу суд першої інстанції безпідставно в повній мірі не врахував фактичні обставини справи, у звязку з чим постановив незаконне рішення про часткове задоволення позову.

Вислухавши доповідь судді доповідача, доводи представників сторін, дослідивши наявні в справі матеріали та докази справи, перевіривши доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Постановляючи оскаржуване рішення та умотивовуючи свої висновки, суд першої інстанції виходив з того, що застосувавши штрафні (фінансові) санкції у пятикратному розмірі за порушення норм з регулювання обігу готівки, податковий орган вийшов за межі строків, передбачених ст. 250 Господарського кодексу України, оскільки позивач не провів розрахункові операції на суму 472 860 гривень через зареєстрований у встановленому порядку та переведений у фіскальний режим реєстратор розрахункових операцій, вчинивши такі дії у липні 2008 року.

Разом з цим суд першої інстанції зазначив, що позивач отримував грошову винагороду за оформлення довідок рахунків по 500 гривень за кожен автомобіль, що в загальному становить 14 500 гривень, і отримав 381 966 гривень 67 коп. від реалізації трьох автомобілів. Тому, з урахуванням витрат в сумі 99 116 гривень 67 коп., позивач за 2008 рік отримав 297 350 гривень чистого доходу. У звязку з цим суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачу правомірно нараховано податок з доходів фізичних осів в сумі 44 602 гривні 50 коп..

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 зареєстрований виконавчим комітетом Луцької міської ради Волинської області 17 жовтня 2001 року, як субєкт підприємницької діяльності фізична особа підприємець, про що видано Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серії В01 №259979.

20 травня 2008 року позивачем, як «Дилером укладено із ПП «Фобос ПОЛ», як Постачальником, Дилерський договір №6, згідно якого постачальник зобовязувався поставляти дилеру автомобілі різних марок, які останній зобовязувався реалізовувати третім особам від свого імені. На виконання посередницьких функцій з реалізації транспортних засобів відповідно до умов договору протягом 2008 року позивачем видано 32 довідки рахунки, у 24 з яких зазначена вартість транспортних засобів.

На підставі наказу відповідача від 29 липня 2009 року за №358 із 13 по 31 липня 2009 року відповідачем проведено планову виїзну документальну перевірку дотримання вимог податкового та валютного законодавства при здійсненні позивачем підприємницької діяльності за період з 01 липня 2006 року по 31 березня 2009 року, за результатами якої 05 серпня 2009 року складено Акт №2774/17 235/НОМЕР_1 «Про результати планової виїзної документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства при здійсненні підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_3».

Згідно висновків перевірки в ході її проведення встановлено порушення ст. ст. 13, 14 розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26 грудня 1992 року №13 92, а саме: занижено суму чистого доходу за 2008 рік у розмірі 2 295 506 гривень 25 коп., внаслідок чого, за результатами перевірки підлягає донарахуванню податок з фізичних осіб за 2008 рік в сумі 344 235 гривень 94 коп.; п. 19.1 «А» ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», ст. 4 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» в редакції від 28 червня 1999 року №746/99, а саме: не ведення книги обліку доходів та витрат за 2006 рік І квартал 2009 року; ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», а саме: не подання декларації про доходи за 2008 рік та І квартал 2009 року; п. п. 1, 2 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме: у 2008 році готівкові кошти, отримані від реалізації автомобілів та кузовів до автомобілів згідно предявлених довідок рахунків, в загальній сумі 3 672 810 гривень не були проведені через зареєстрований, опломбований та переведений у фіскальний режим роботи реєстратор розрахункових операцій та не видані розрахункові документи.

На підставі висновків перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення рішення: від 11 вересня 2009 року за №/0, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення норм з регулювання обігу готівки в сумі 18 364 050 гривень та №/0, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 344 325 гривень 94 коп..

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам осіб, які подали апеляційні скарги, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до абз. 2 п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 №1388 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до повідомлення Департаменту Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України від 27 грудня 2006 року № 4/8 7152 позивачу було надано дозвіл на здійснення підприємницької діяльності, повязаної із реалізацією транспортних засобів, що підлягають реєстрації та обліку в органах внутрішніх справ, та поставлено на облік в Державній автомобільній інспекції Міністерства внутрішніх справ України за реєстраційним №4808. Маючи відповідний дозвіл, позивач здійснював реалізацію транспортних засобів та на підтвердження реалізації видавав довідки рахунки.

Відповідно до ст. 13 розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26 грудня 1992 року №13 92 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між валовим доходом (виручкою у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Таким чином, що для встановлення сукупного чистого доходу (оподаткованого доходу) потрібно з'ясувати валовий дохід (виручку у грошовій та натуральній формі), а також витрати, які безпосередньо пов'язані з одержанням доходу та підтвердженні документально (первинними бухгалтерськими документами) протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції при визначенні чистого доходу позивача за 2008 рік, обґрунтовано послався на встановлені в ході розгляду справи фактичні обставини справи щодо отриманої позивачем виручки від реалізації напівпричепу KOGEL SN 24 шасі WKOS; сідельного тягача RENO MAGNUM шасі А000120551 та ОСОБА_5 Крузер шасі К 011287, а також правильно визначив витрати позивача. У звязку з цим вірними є висновки суду про законність та обґрунтованість прийнятого відповідачем рішення щодо донарахування позивачу податку з доходів фізичних осіб в сумі 44 602 гривні 50 коп..

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані: - проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; - видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

В обґрунтування порушень позивачем вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» податковий орган посилається на те, що у 2008 році позивач отриманні готівкові кошти від реалізації автомобілів та кузовів до автомобілів відповідно не провів через зареєстрований, опломбований та переведений у фіскальний режим роботи реєстратор розрахункових операцій.

Окрім цього, податковий орган при застосуванні штрафу у пятикратному розмірі вийшов за межі строків застосування адміністративно господарських санкцій, встановлених нормами ст. 250 Господарського кодексу України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

За своєю суттю передбачені ст.1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання та обігу готівки» від 12 червня 1995 року №436/95 фінансові санкції є адміністративно господарськими санкціями, а тому їх застосування регулюється нормами глави 27 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Строки застосування адміністративно господарських санкцій встановлені ст. 250 Господарського кодексу України. Зокрема, адміністративно господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. Зі змісту цієї статті випливає, що законодавець встановив граничні строки застосування уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно господарських санкцій до суб'єктів господарювання за порушення зазначеними суб'єктами встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Суд першої інстанції правильно враховував те, що порушення норм з регулювання обігу готівки мало місце у 2008 року, а штрафні санкції до позивача за вказане порушення були застосовані у вересні 2009 році, тобто після спливу річного строку, визначеного ст. 250 Господарського кодексу України. Тому колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність у податкового органу підстав для прийняття податкового повідомлення рішення від 11 вересня 2009 року № /0 в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки.

Тобто, висновки суду першої інстанції є правильними та не спростовуються доводами апеляційних скарг.

З огляду на встановлені судами фактичні обставини справи та докази, надані сторонами на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, положення вищевказаних нормативних актів, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що представлені досліджені в судовому засіданні докази підтверджують висновки суду.

Доводи апеляційних скарг щодо розміру отриманого доходу та про невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права щодо застосування адміністративно господарських санкцій не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню у даному випадку. Також суд першої інстанції навів у оскаржуваному рішенні детальні і обґрунтовані розрахунки. Тому ці доводи не враховуються апеляційним судом у своїх висновках.

Тобто, обставини, на які посилаються сторони на обґрунтування доводів апеляційних скарг не підтверджені в судовому засіданні, а також не узгоджуються з положеннями та вимогами зазначених у рішенні нормативно правових актів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до законних і обґрунтованих висновків про невідповідність прийнятих відповідачем рішень викладеним у ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України принципам та вимогам, дотримання яких є обовязковим при прийнятті субєктом владних повноважень рішень, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим відповідно до норм матеріального права з дотриманням процесуальних норм, та на підставі повно і всебічно зясованих обставин справи.

Колегія суддів апеляційного суду з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог.

Згідно ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із змісту вищевказаних статей Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи чи порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Тому, підстав для скасування постанови суду першої інстанції і відповідно до задоволення апеляційних скарг апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 159, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги фізичної особи підприємця ОСОБА_3 та Луцької обєднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06 липня 2016 року у справі№2а 1674/10/0370 за адміністративним позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про скасування податкових повідомлень рішень без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може біти оскаржено до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Клюба

Судді: Р. В. Кухтей

ОСОБА_6

Повний текст ухвали виготовлено 24 жовтня 2016 року.