Справа № 803/623/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 р. Справа № 876/5079/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_1,

секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 09 червня 2016 року у справі №803/623/16 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

28.04.2016р. ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, просив визнати протиправним та скасувати наказ №322 о/с від 05.11.2015р. виданий Управлінням МВС України у Волинській області про звільнення позивача у запас Збройних Сил України за п.64 «г» з посади оперативного чергового Ратнівського районного відділу; поновити позивача на посаді оперативного чергового Ратнівського районного відділу; стягнути на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 09.06.2016р. в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 09.06.2016р., визнати протиправним та скасувати Наказ УМВС України у Волинській області за №322 від 05.11.2015р., поновити на посаді оперативного чергового Ратнівського районного відділу поліції зобовязавши ГУ Національної поліції у Волинській області розглянути заяву позивача про бажання служити в поліції і призначити на посаду, яка не погіршує умови праці станом на 07.11.2015р., а також стягнути з ГУ Національної поліції у Волинській області на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу, яку отримував позивач перебуваючи на посаді станом на 07.11.2015р. до часу набрання чинності постанови суду. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що 07.11.2015р. прийшов на роботу для виконання своїх службових обовязків однак начальник Ратнівського РВ в усній формі повідомив про те, що з сьогоднішнього дня буде звільнено з займаної посади. На прохання ознайомити з відповідним наказом про звільнення та повідомити про причину звільнення ніхто не відреагував і наказ вручено не було. Листом від 23.03.2016р. позивача повідомлено про причину звільнення та видано витяг з Наказу №322 о/с від 05.11.2015р. Фактично на момент звільнення позивач виконував свої повноваження вже в новоствореній установі, а наказ про звільнення видавався заднім числом. На момент звільнення ніякого скорочення штатів не відбулось, посади на якій перебував позивач не скорочено і не попереджено позивача про зміни істотних умов праці за два місяці. Відсутність можливості подальшого використання позивача на службі керівництвом РВ чи УМВС не зясовано і не запропоновано посади з врахуванням наміру позивача допрацювати до пенсійного віку протягом 9 місяців. Також при звільненні не враховано те, що в позивача на утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, безперервний стаж роботи протягом 20 років, те, що позивач є потерпілим від аварії на ЧАЕС. Відповідач не провів кінцевий розрахунок та не видав належним чином оформлену трудову книжку в день звільнення, а також не було надано попереднього розрахунку щодо виплачених позивачу сум. На момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних сум та не направлено для проходження військово-лікарської комісії для визначення стану здоровя.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі наказу УМВС України у Волинській області від 20.06.2013р. №182 о/с ОСОБА_2 призначено на посаду помічника начальника районного відділу - оперативним черговим чергової частини Ратнівського районного відділу УМВС України у Волинській області.

На підставі подання Ратнівського РВ УМВС України у Волинській області від 06.11.2015р. №4009, наказом начальника УМВС України у Волинській області від 05.11.2015р. №322 о/с майора міліції ОСОБА_2 помічника начальника районного відділу оперативного чергового Ратнівського районного відділу звільнено з 06.11.2015р. у запас збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за п.64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Вислуга років на день звільнення складала в календарному обчисленні 19 років 01 місяць 14 днів.

Вважаючи вказаний наказ протиправним, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач довів правомірність прийнятого ним рішення наказу про звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції виходячи з наступного.

02 липня 2015 року прийнято ОСОБА_3 України «Про Національну поліцію» № 580-VІІІ (далі - ОСОБА_3 № 580-VІІІ), який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України та відповідно до пункту 1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» якого набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім, пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. ОСОБА_3 опубліковано в газеті «Голос України» 06.08.2015р.

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону № 580-VІІІ призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно з п.8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Таким чином, ОСОБА_2 був попереджений про можливе звільнення через скорочення штатів в силу закону.

Пунктом 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ встановлено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

З аналізу вказаних положень вбачається, що передумовою для отримання пропозиції щодо посад (рівнозначних, вищих або нижчих щодо посад, які обіймала особа під час проходження служби у міліції) є наявність (виявлення) бажання, яке має бути оформлено письмово та подано у порядку, визначеному п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ.

Таким чином, працівник міліції міг реалізувати своє право на проходження служби в поліції за умови виявлення такого бажання в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, тобто, починаючи з 06.08.2015 р. по 06.11.2015 р. включно.

З Акта про відмову від написання рапортів та заяв для подальшого проходження служби в поліції від 06.11.2015р. та Подання від 06.11.2016р. вбачається, що 06.11.2015р. ОСОБА_2 запропоновано написати рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил за п.64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС для подальшого проходження служби в поліції, однак позивач категорично відмовився від написання будь-яких рапортів і заяв та повідомив, що не має бажання проходити службу в поліції (а.с.36-37).

У поданій апеляційній скарзі апелянтом зазначено, що він дійсно відмовився написати заяву про звільнення з ОВС, оскільки жодним нормативним актом не було врегульовано питання щодо забезпечення соціальних гарантій працівників ОВС, а ОСОБА_3 України «Про внесення змін щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників ОВС та членів їхніх сімей», де зазначено про те, що за працівниками міліції зберігаються соціальні гарантії при переході їх на роботу в поліцію, прийнято лише 23.12.2015р. Аналогічні пояснення позивач надав і суду першої інстанції при розгляді справи по суті.

Як встановлено судом першої інстанції відповідачем при оформленні наказу допущена описка, а саме: дата видання наказу вказана 05 листопада 2015 року, замість 06 листопада 2015 року. Підставою видання наказу є подання Ратнівського РВ від 06 листопада 2015 року, тому, як це зазначив суд першої інстанції, наказ не міг бути прийнятим 05 листопада 2015 року.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не звертався із заявою (рапортом) про звільнення з органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил за п.64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС для подальшого проходження служби в поліції, рапорту щодо прийняття на службу в органи Національної поліції не подавав, а тому в силу норм Закону № 580-VІІІ позивач вважається таким, що не виявив бажання на проходження служби в поліції.

Відповідно до п.10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно з п.11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Отже, покликання позивача на те, що 06.11.2015р. він не виконував обовязків служби працівника ОВС, як на підставу протиправності видачі наказу не заслуговує на увагу, в тому числі, в силу приписів п.11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ.

На підставі аналізу вказаних норм суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що підставами для звільнення особи зі служби через скорочення штатів є: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції, неприйняття на службу в поліцію в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, відсутність можливості подальшого використання на службі.

16 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» згідно з якою утворено як юридичну особу публічного права територіальний орган Національної поліції Головне управління Національної поліції у Волинській області та ліквідовано як юридичну особу публічного права Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Згідно з Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 29 квітня 2016 року Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області з 10 листопада 2015 року перебуває в стані припинення за рішенням засновника (а.с.8).

Оскільки ОСОБА_2 не виявив бажання проходити службу в поліції, що підтверджується відсутністю відповідної заяви (рапорту), враховуючи безальтернативність положень п.10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VІІІ, а також вимоги постанови Кабінету Міністрів України № 730 від 16 вересня 2015 року про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Управління не мало правових підстав як продовжувати відносини щодо служби в органах ОВС так і без волевиявлення позивача реалізувати подальше використання його на службі в поліції, атому суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність винесення наказу про звільнення.

Щодо покликання в апеляційній скарзі на порушення відповідачем термінів видачі належним чином оформленої трудової книжки та проведення кінцевого розрахунку, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі вимоги не були заявлені в суді першої інстанції, а тому такі в силу приписів ч.4 ст.195 КАС України не можуть розглядатися судом апеляційної інстанції.

В свою чергу видача належним чином оформленої трудової книжки та проведення кінцевого розрахунку не входить до предмета доказування правомірності прийняття наказу про звільнення та поновлення на посаді.

Оскільки вимога щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ст.235 КЗпП України є похідною від позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування Наказу №322 о/с від 05.11.2015р., тому така, у звязку з встановленням законності винесення вказаного наказу, задоволенню не підлягає.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 09 червня 2016 року у справі №803/623/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді: М.А. Пліш

ОСОБА_1

Повний текст Ухвали складено 21.10.2016р.