Справа № 815/625/16
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/625/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левчук О.А.,

за участю секретаря Тишкової Л.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-промислова група Майстер до Одеської митниці ДФС про визнання протиправним та нечинним доручення Одеської митниці ДФС № 1/15-70-22 від 06 листопада 2015 року, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова група «Майстер» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської митниці ДФС та, з урахуванням уточнень, просить визнати протиправним та нечинним доручення Одеської митниці ДФС № 1/15-70-22 від 06 листопада 2015 року.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач зазначив, що начальником Одеської митниці ДФС ОСОБА_1 прийнято й підписано Доручення № 1/15-70-00 від 06.11.15, п. 1.1 якого доручено керівникам митних постів здійснювати митне оформлення товарів із застосуванням основного методу визначення митної вартості (ст. 58 МКУ - за ціною договору антракту) у прискореному порядку у разі походження та відправлення товарів з 30 країни, а саме: Австралія, Австрія, Бельгія, Канада, Чехія, Данія, Естонія, Фінляндія, Франція, Німеччина, Греція, Угорщина, Ісландія, Ірландія, Ізраїль, Італія, Японія, Люксембург, Нидерланди, ОСОБА_2, Норвегія, Польща, Португалія, Словаччина, Словенія, Іспанія, Швеція, Швейцарія, Великобританія та США. Враховуючи, що Позивач, як суб'єкт ЗЕД, акредитований на Одеській митниці, використовує власному виробництві будівельних матеріалів сировину, що імпортується за прямими контрактами від закордонних виробників, зазначене Доручення безпосередньо стосується прав та законних інтересів Позивача.

Також позивач вважає зазначене Доручення незаконним, виходячи з того, що воно не відповідає за змістом правовідносин, видом документу «Доручення» чинному законодавству України та виданий без дотримання нормативно встановленої процедури. Клас організаційно-розпорядчої документації (02), згідно з Державним класифікатором управлінської документації, не містить такий вид документу як «Доручення». Доручення є різновидом цивільних правовідносин (зобовязального права), згідно ст. 1000 ЦПКУ, коли одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторонни (довірителя) певні юридичні дії. Однак, позивач зазначає, що правовідносини Одеської митниці ДФС та митних постів, що входять до її складу (ст. 247 МКУ), ґрунтуються на адміністративному підпорядкуванні, тому не відносяться до цивільних й не регулюються цивільним законодавством (ст. 1 ЦКУ); діяльність яких регулюється законодавством з питань державної митної справи (ст. 1 МКУ), а не цивільним законодавством.

На думку позивача оскаржуване Доручення за своєю правовою природою є нормативно-правовим актом і, відповідно, на нього поширюються вимоги законодавства щодо державної реєстрації та офіційного оприлюднення нормативно-правових актів. Однак, Доручення не зареєстровано у встановленому порядку.

Разом з тим, позивач вказує, що оскаржуване Доручення не враховує думки громадськості, забезпечення врахування якої в управлінні державними справами у діяльності органів державної влади передбачено п. 2-4 Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, ствердженого постановою КМУ від 3 листопада 2010 р. N 996.

Позивач вважає, що оскаржуване Доручення - є регуляторним актом за своєю суттю, в розумінні ст. 1 ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Мінфін здійснює нормативно-правове регулювання у митній сфері (п. 4, п. 8 Положення про Міністерство фінансів України, затверджене постановою КМУ від 20 серпня 2014 р. № 375). Накази Мінфіну є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Крім того, позивач вказує на те, що оскаржуване Доручення винесене не уповноваженим органом (посадовою особою) без виконання законодавства про регуляторну політику; дорученням фактично; дорученням фактично внесені доповнення до ст. 58 МКУ в частині додаткових умов застосування і визначення митної вартості на території обслуговування Одеської митниці у разі походження товару, що підтверджується шляхом подання декларантом сертифікату про походження товару, та відправленні товарів з 30 чітко визначених країн. Вказане виходить за межі повноважень начальника Одеської митниці ДФС, оскільки єдиним законодавчим органом України - є парламент (ВРУ), згідно ст. 75 Конституції України.

Також на думку позивача, Одеською митницею ДФС, в особі її керівника ОСОБА_1, допущені антиконкурентні дії, які полягають у опосередкованому примушенні суб'єктів господарювання України до укладення договорів у постачальників з ЗО країн світу; діях, спрямованих на розподіл ринків між суб'єктами господарювання за територіальним принципом походження товарів з ЗО країн світу; наданні суб'єктам ЗЕД-діяльності, що одержують товар з 30 країн світу, переваг у спрощеному й прискореному порядку митного оформлення з порушенням порядку одержання статусу уповноваженого економічного оператора та введення особливого порядку митного оформлення, що ставить їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що призводить або може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції; діях, внаслідок якої групам суб'єктів господарювання, що одержують товар з країн, що не потрапили до п. 1.1 Доручення (т.з. «білий» та «чорний» списки) створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами за територіальною ознакою країни походження товару. Отже, вітчизняні суб'єкти ЗЕД - діяльності в наслідок прийняття п. 1.1 Доручення перебувають у різних умовах здійснення ЗЕД діяльності в частині митного оформлення товарів за ознакою країни походження. Так, Позивач здійснює закупівлю товарів (сировини для власного виробництва) за прямими контрактами у закордонних виробників, які не належать до країн «білого» списку, що: обмежує свободу вибору постачальника, ціни та якості товару; негативно позначається на закупівельній ціні й якості товару; веде до розірвання довготривалих відносин із закордонними партнерами. Постачальники позивача стурбовані наслідками таких дискримінаційних дій відповідача, що є кричущим випадком у світовій практиці митного оформлення, який негативно позначається на іміджі України, як держави, у цивілізованому світі.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач своїм Дорученням порушив норми прямої дії Конституції, законів та перевищив свої повноваження, а тому Доручення від 09.12.15 є незаконним та підлягає скасуванню, задля чого позивач звернувся за судовим захистом своїх прав, керуючись п. 1 ст. 29 МКУ.

Представник позивача до судового засідання не з'явився, про явку сповіщений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, з підстав викладених в письмових запереченнях та додаткових письмових поясненнях.

В обґрунтування своє правової позиції зазначив, що з метою спрощення і прискорення процедур митного оформлення, усунення безпідставних затримок, які призводять до суттєвих додаткових витрат суб'єктів ЗЕД, забезпечення відповідності стандартам ВТО і Всесвітньої митної організації при здійснені митного оформлення та сприяння розвитку міжнародних торгівельних відносин, керуючись положеннями розділу III Митного кодексу України начальником Одеської митниці ДФС було видано доручення від 06.11.2015 № 1/15-70-00, яким доручено керівникам митних постів за умови дотримання положень Митного кодексу України під час митного оформлення товарі і якщо умови застосування основного методу визначення митної варто гідно ст. 58 Митного кодексу України виконані, у разі походження, що підтверджується шляхом подання декларантом сертифікату про походження товару, та відправлення товарів з країн: Австралії, Австрії, Бельгії, Канади, Чехії, Данії. Естонії. Фінляндії, Франції, Німеччини, Греції, Угорщини, Ісландії, Ірландії, Ізраїлю, Італії, Японії, Люксембургу, Нідерландів, Нової ОСОБА_2, Норвегії, Польщі, Португалії, Словаччини, Словенії, Іспанії, Швеції, Швейцарії, Великобританії, Сполучених Штатів Америки здійснювати мігм оформлення товарів із застосуванням основного методу визначення вартості у прискореному порядку. Вищезазначене ґрунтується на мінімальному рівні ризику заниження митної вартості товарів походження з цих країн, а також на можливості оперативного обміну і перевірки достовірності наданого сертифіката, відомостей щодо вартості тощо.

Представник відповідача вважає необґрунтованими доводи позивача, щодо того, що оскаржуване доручення прийнято не уповноваженим органом, оскільки пунктом 3.1.2 Регламенту Одеської митниці ДФС, затвердженого 30 листопада 2015 року наказом №582, передбачено, що начальник Митниці особа, яка тимчасово виконує його обов'язки, має виключне право підписувати такі документи, зокрема доручення. Також представник відповідача, на підтвердження свої доводів, послався на пункт 3.3.5. Регламенту, п.3. ст. 544 МКУ. Також зазначив, що уніфіковані системи управлінської документації Державного класифікатора управлінської документації ДК 010-98, затвердженого наказом Держстандарту України від 31 грудня 1998 року № 1024 (із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 28 липня 2014 року N 886) передбачає створення такого організаційно-розпорядчого документу як «Доручення керівних органів вищого рівня» (код 020117).

Також, представник відповідача не погоджується з позицією Позивача, що доручення є різновидом цивільних відносин, адже згідно зі ст. 1000 ЦПКУ доручення визначається саме як вид договору. Виходячи зі статті 626 ЦКУ договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Оскаржуване доручення не містить ознак цивільно -правових відносин, оскільки в складі цих правовідносин є суб'єкт владних повноважень. За таких обставин, відповідач вважає, що Одеська митниця ДФС не має статусу суб'єкта нормотворення, тому зазначене доручення начальника Одеської митниці ДФС від 06.11.2015 року № 1/15-70-00 є нічим іншим ніж організаційно-розпорядчим документом внутрішнього (службового) характеру, яким дається вказівка підлеглим службовцям щодо виконання покладених на них функцій - тобто доручення є актом оперативного, організаційно-розпорядчого характеру.

Разом з тим, представник відповідача зазначив, що доручення начальника Одеської митниці ДФС від 06.11.2015 № 1/15-70-00 не є нормативно-правовим актом, не встановлює норми права, не зачіпає права, свободи й законні інтереси громадян та права й законні інтереси юридичних осіб, то не підлягає державній реєстрації.

Також представник відповідача заперечує, щодо того що оскаржуване доручення підпадає під поняття регуляторного акта, оскільки керуючись ст. 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» воно не є нормативно-правовим актом, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання; не є таким офіційним документом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб. Оскільки стосується визначеного кола, а саме митних постів.

Щодо позиції позивача, про наявність у виданому дорученні ознак антиконкурентних дій органу влади, представник відповідача зазначив, що позивачем порушено порядок оскарження антиконкурентних узгоджених дій, а позовні вимоги, у частині прийняття Доручення з порушенням конкурентного законодавства, не підсудні адміністративним судам.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

06.11.2015 року Одеською митницею ДФС видано доручення №1/15-70-00, яке підписане начальником Одеської митниці ДФС ОСОБА_1.

В зазначеному дорученні вказано, що з метою спрощення і прискорення процедур митного оформлення, усунення безпідставних затримок, які призводять до суттєвих додаткових витрат суб'єктів ЗЕД, забезпечення відповідності стандартам ВТО і Всесвітньої митної організації при здійсненні митного оформлення та сприяння розвитку міжнародних торгівельних відносин, керівникам митних постів доручено за умови дотримання положень Митного кодексу України під час митного оформлення товарів, якщо умови застосування основного методу визначення митної вартості згідно ст. 58 Митного кодексу України виконані, у разі походження, що підтверджується шляхом подання декларантом сертифікату про походження товару, та відправлення товарів з країн: Австралії. Австрії. Бельгії, Канади, Чехії. Данії, Естонії, Фінляндії. Франції. Німеччини, Греції, Угорщини, Ісландії. Ірландії. Ізраїлю. Італії, Японії. Люксембургу. Нідерландів, Нової ОСОБА_2, Норвегії, Польщі. Португалії, Словаччини. Словенії, Іспанії. Швеції, Швейцарії. Великобританії, Сполучених Штатів Америки, здійснювані митне оформлення товарів із застосуванням основного методу визначення митної вартості у прискореному порядку. Вищезазначене ґрунтується на мінімальному рівні ризику заниження митної вартості товарів походженням з цих країн, а також на можливості оперативного обміну і перевірки достовірності наданого сертифіката, відомостей щодо вартості тощо. З метою недопущення безпідставних затримок митного оформлення товарів товарних груп 52-60 згідно УКТЗЕД (тканина) форми та обсяг контролю, достатнього для забезпечення додержання митного законодавства при митному оформленні, обирати виключно на підставі результатів системи управління ризиками. (а.с. 11 т. 1)

Відповідно до ч.1 ст. 5 Митного кодексу України державна митна політика - це система принципів та напрямів діяльності держави у сфері захисту митних інтересів та забезпечення митної безпеки України, регулювання зовнішньої торгівлі, захисту внутрішнього ринку, розвитку економіки України та її інтеграції до світової економіки. Державна митна політика є складовою частиною державної економічної політики.

Згідно зі ст. 7 Митного кодексу України встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності органів доходів і зборів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, становлять державну митну справу. Державна митна справа здійснюється з додержанням прийнятих у міжнародній практиці форм декларування товарів, методів визначення митної вартості товарів, систем класифікації та кодування товарів та системи митної статистики, інших загальновизнаних у світі норм і стандартів. Засади державної митної справи, зокрема, правовий статус органів доходів і зборів, митна територія та митний кордон України, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, митні режими та умови їх застосування, заборони та/або обмеження щодо ввезення в Україну, вивезення з України та переміщення через територію України транзитом окремих видів товарів, умови та порядок справляння митних платежів, митні пільги, визначаються цим Кодексом та іншими законами України. Безпосереднє керівництво здійсненням державної митної справи покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

В статті 546 Митного кодексу України закріплено, що митниця є митним органом, який у зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на органи доходів і зборів. Митниця є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк із зображенням Державного ОСОБА_3 України та із своїм найменуванням і діє відповідно до Конституції України, цього Кодексу, інших нормативно-правових актів та на підставі положення, яке затверджується наказом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Митниця є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, і підпорядковується йому. Не допускається втручання у діяльність митниць інших територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Митниця здійснює свою діяльність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (ОСОБА_4 Крим; область; міста Київ, Севастополь). Окремі митниці можуть здійснювати свою діяльність на територіях двох чи більше адміністративно-територіальних одиниць або на всій території України. Створення, реорганізація та ліквідація митниць здійснюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, в порядку, визначеному законом. У населених пунктах, на залізничних станціях, в аеропортах, морських і річкових портах та інших об'єктах, розташованих у зоні діяльності митниці, в міру необхідності створюються її відокремлені структурні підрозділи (митні пости).

Відповідно до ч.1 ст. 547 Митного кодексу України митний пост є органом доходів і зборів, який входить до складу митниці як відокремлений структурний підрозділ і в зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на органи доходів і зборів.

Наказом ДФС № 81 від 27.08.2014 року затверджено положення про територіальні органи ДФС в Одеській області, в т.ч. і Положення про Одеську митницю ДФС. (а.с. 56-57 т. 1).

Відповідно до п. 1 Положення Одеська митниця ДФС є територіальним органом Державної фіскальної служби України, який підпорядковується Державній фіскальній службі України. Одеська митниця ДФС забезпечує реалізацію повноважень Державної фіскальної служби України у зоні своєї діяльності.

Згідно з п.п. 17) п. 10 Положення Начальник митниці дає обовязкові для виконання державними службовцям та працівниками Митниці доручення. (а.с. 58-62 т. 1).

Наказом ДФС № 351 від 05.12.2014 року затверджений Примірний регламент митниць ДФС. (а.с. 20 т. 2).

Відповідно до наказу ДФС України від 05.12.2014 року №351 «Про затвердження Примірного регламенту митниць ДФС» та відповідно до Положення про Одеську митницю ДФС, затвердженого наказом ДФС України від 27.08.2014 року №8, з метою організації діяльності Одеської митниці ДФС, Одеською митницею ДФС видано наказ від 31.12.2014 року № 63, яким затверджено та введено в дію Регламент Одеської митниці ДФС. (а.с. 78 т. 2).

Відповідно до п.п. 1.1 розділу І Регламент Одеської митниці ДФС встановлює порядок організації діяльності Одеської митниці ДФС, повязаної з виконанням покладених завдань та здійсненням нею повноважень.

Пунктом 2.1.1 Регламенту встановлено, що Митницю очолює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади Головою ДФС у порядку, визначеному законодавством. Начальник Митниці здійснює повноваження, визначені чинним законодавством України, положенням про Одеську митницю ДФС, затвердженим наказом ДФС від 27.08.2014 року № 81.

Згідно з пп.3.1.2 п. 3.1. розділу 3 Регламенту Начальник Митниці або особа, яка тимчасово виконує його обов'язки, підписує документи щодо здійснення повноважень та виконання функцій із реалізації політики у визначеній для Митниці сфері державної митної справи. Начальник Митниці має право делегувати посадовій особі Митниці повноваження щодо підписання окремих документів у рамках чинного законодавства. При цьому начальник Митниці або особа, яка тимчасово виконує його обов'язки, має виключне право підписувати такі документи: накази; доручення; листи та інші документи, що скеровуються на ім'я Голови ДФС, начальників ГУ ДФС, начальників інших митниць ДФС, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, керівників місцевих органів виконавчої влади, місцевого самоврядування; листи-відповіді за результатами розгляду звернень жінок, яким присвоєно почесне звання України «Мати-героїня», інвалідів Великої Вітчизняної війни. ОСОБА_3 Праці, ОСОБА_5 Союзу, Героїв України.

Відповідно до пп. 3.3.5 п. 3 розділу 3 Регламенту у разі виникнення нагальної необхідності з метою забезпечення виконання термінових завдань та оперативного вирішення питань може видаватись доручення. Доручення готується структурним підрозділом за визначенням начальника Митниці та в обов'язковому порядку візується юридичним відділом. Виключне право підпису доручення має начальник Митниці.

На підставі вищевикладеного, доводи позивача стосовно того, що начальником Одеської митниці ДФС ОСОБА_1 винесено оскаржуване доручення поза межами повноважень є неспроможними.

Крім того, наказом Держстандарту України від 31 грудня 1998 року № 1024 (із змінами та доповненнями), затверджений Державний класифікатор управлінської документації ДК 010-98, відповідно до п. 3 «Класифікація державної управлінської документації. Уніфіковані системи управлінської документації» до організаційно-розпорядчої документації відноситься доручення керівних органів вищого рівня (код 020117).

Таким чином, доводи позивача, стосовно того, що доручення є виключно різновидом цивільних правовідносин (зобовязального права), коли одна сторона зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони певні юридичні дії є також необґрунтованими.

Доводи позивача щодо того, що доручення ДФС №2/15-70-00 від 09.12.2015 року є нормативно-правовим актом, який спрямований на врегулювання правовідносин між учасниками процедури митного оформлення в митному режимі імпорт; містить норми права, що доповнюють ст. 58 МКУ в частині умов застосування І методу визначення митної вартості; має не персоніфікований характер без визначення субєкта ЗЕД; розрахований на неодноразове застосування й не обмежений у кількості разів застосування й часі дії; зачіпає права та законні інтереси субєктів ЗЕД, а тому повинно бути зареєстровано у встановленому порядку, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Указу Президента від 03.10.1992, № 493/92 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Згідно з п. 2 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влад, затвердженого постановою КМ України від 28.12.1992 року № 731 державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Нормативно-правовий акт, відповідно до п. 1.4 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрацїі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 року №34/5 (із змінами та доповненнями, це - офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

Так, зі змісту оскаржуваного доручення вбачається, що воно адресоване підпорядкованим начальнику Одеської митниці ДФС керівникам митних постів (тобто має визначене коло осіб), не містить інших ніж в Митному кодексі України норм, які регулюють правовідносини, що виникають при ввезені товару через державний кордон України, не встановлює інших механізмів та правил проведення митного оформлення товарів, не зобовязує необґрунтовано, без додержання вимог МКУ, застосовувати той чи інший метод визначення митної вартості товару до окремих субєктів ЗЕД, а акцентує увагу керівників митних постів, що за умови дотримання положень Митного кодексу України під час митного оформлення товарів, якщо умови застосування основного методу визначення митної вартості згідно ст. 58 Митного кодексу України виконані, у разі походження, що підтверджується шляхом подання декларантом сертифікату про походження товару, та відправлення товарів з країн: Австралії. Австрії. Бельгії, Канади, Чехії. Данії, Естонії, Фінляндії. Франції. Німеччини, Греції, Угорщини, Ісландії, Ірландії, Ізраїлю, Італії, Японії. Люксембургу. Нідерландів, Нової ОСОБА_2, Норвегії, Польщі. Португалії, Словаччини. Словенії, Іспанії. Швеції, Швейцарії. Великобританії, Сполучених Штатів Америки, здійснювані митне оформлення товарів із застосуванням основного методу визначення митної вартості у прискореному порядку.

При цьому в Дорученні не визначено будь-якого іншого порядку здійснення митного оформлення товарів. Зазначення в ньому «у прискореному порядку» не встановлює іншого порядку ніж визначений в Митному кодексі України, а обумовлює лише необхідність недопущення безпідставних затримок при здійсненні процедури митного оформлення товарів.

Таким чином зазначений документ не є нормативно-правовим актом, оскільки не містить ознак такого відповідно до п. 1.4 Порядку, а тому і не підлягає державній реєстрації в Міністерстві юстиції України.

Що стосується доводів позивача, що оскаржуване Доручення є регуляторним актом за своєю суттю, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 року №1160-ІV державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності (далі - державна регуляторна політика) - напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб'єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Зі змісту Доручення від 06.11.2015 року №1/15-70-00, вбачається, що в ньому не встановлені будь-які норми права, в зазначеному дорученні не йдеться про внесення змін до існуючих норм МКУ, або їх скасування та стосується лише митних постів Одеської митниці ДФС. Також не встановлює будь-яких пільг чи переваг у вигляді беззаперечного застосування окремого методу визначення митної вартості на користь окремих осіб, при тому що перший метод, відповідно до ч. 2 ст. 57 МК України є основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту.

З урахуванням зазначеного, оскаржуване доручення не є регуляторним актом.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації, зокрема на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет.

Так, з метою забезпечення доступу до публічної інформації, Доручення Одеської митниці ДФС від 06.11.2015 року № 1/15-70-00 було оприлюднене на офіційному субсайті територіального органу ДФС в Одеській області.

Крім того, жодних належних доказів того, що внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, були порушені чи обмежені права та свободи ТОВ «ІПГ «Майстер», як то невчасне проведення митного оформлення товарів, які ним ввозяться на митну територію України, тощо, не надано. Доводи позивача щодо того, що митним органом не приймалась, визначена позивачем за першим методом митна вартість товарів та приймались рішення про коригування митної вартості, суд до уваги не приймає, оскільки доказів того, що ці дії вчинялись у зв'язку з прийняттям оскаржуваного Доручення позивачем також не надано.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно положень ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо. .

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ТОВ «ІПГ «Майстер» є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-промислова група Майстер до Одеської митниці ДФС про визнання протиправним та нечинним доручення Одеської митниці ДФС № 1/15-70-22 від 06 листопада 2015 року, в повному обсязі.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 17 жовтня 2016 року.

Суддя О.А. Левчук

Відмовити в задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-промислова група Майстер до Одеської митниці ДФС про визнання протиправним та нечинним доручення Одеської митниці ДФС № 1/15-70-22 від 06 листопада 2015 року, в повному обсязі.

17 жовтня 2016 року.