Справа № 826/10847/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 жовтня 2016 року № 826/10847/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. при секретарі судового засідання Дробчак М. В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління охорони водних біоресурсів у місті Києві

про скасування наказу та поновлення на роботі

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління охорони водних біоресурсів у місті Києві та просить суд скасувати наказ начальника Головного управління охорони водних біоресурсів у місті Києві Державного агентства рибного господарства України №2-С та № 57-0 від 15.04.2015; поновити ОСОБА_1 на роботі; стягнути з Головного управління охорони водних біоресурсів у місті Києві на користь ОСОБА_1 заробіток за час вимушеного прогулу з 15.04.2015 до дня поновлення на роботі.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2015 (залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2015) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 вказані вище рішення скасовані, а адміністративну справу №826/10847/15 направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2016 зазначену вище адміністративну справу прийнято до провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що всупереч норм діючого трудового законодавства відповідачем протиправно, без наявності на те законних підстав, звільнено його з займаної посади, в той час, як ним не було порушено трудової дисципліни у вигляді прогулу. Вказане має своїм наслідком порушення прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, що викладені в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні судом на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 18.12.2012 був призначений на посаду начальника відділу транспорту, флоту та матеріально-технічного забезпечення Головного управління охорони водних біоресурсів у місті Києві та прийняв присягу державного службовця.

09.04.2015 дорученням начальника Головного управління охорони водних біоресурсів у місті Києві №1 відповідно до Кодексу законів про працю України, положення про Головне управління охорони водних біоресурсів у місті Києві, затвердженого наказом Держрибагенства України від 23.04.2012 №231, та з метою виконання Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Головного управління охорони водних біоресурсів у місті Києві, затверджених наказом від 01.11.2012 №132 комісії із службової перевірки наявності на робочому місці начальника відділу транспорту, флоту та матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_1 було доручено з 09 по 10 квітня 2015 провести службову перевірку наявності на робочому місці начальника відділу транспорту, флоту та матеріально технічного забезпечення ОСОБА_1

За наслідком проведення вищевказаної перевірки були складені акти про відсутність позивача на роботі 09.04.2015 з 08.30 до 17:30 та 10.04.2015 з 08.30 год. До 16.15 год.

Згідно пояснень позивача про причини відсутності на роботі у період, що вказаний в актах останній зазначив, що з 09.04.2015 по 10.04.2015 перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується довідкою Клінічної лікарні № 12.

Про вказані обставини, ОСОБА_1 поставив до відома через головного спеціаліста відділу транспорту, флоту та МТЗ Федюшка О.А. зав. сектору роботи з персоналом Назарка М.В., якому особисто додзвонитися не міг.

З метою встановлення достовірності перебування позивача з 09.04.2015 по 10.04.2015 року на амбулаторному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 12, відповідачем було скеровано до зазначеної лікарні запит від 15.04.2015 року № 12-36-306 про надання підтвердження наведеному.

Відповідно до відповіді в.о. головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 12 від 15.04.2015, яка міститься в матеріалах справи, амбулаторне лікування пацієнтів не є функцією лікарні. Гр. ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в КМКЛ № 12 не перебував та не перебуває.

З огляду на зазначене, наказом начальника Головного управління охорони водних біоресурсів у місті Києві №2-С від 15.04.2015 «Про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» для ОСОБА_1 робочі дні 09.04.2015 та 10.04.2015 визнані днями прогулів та, згідно з пунктом 2 статті 147 Кодексу законів про працю України, за грубе порушення трудової дисципліни до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (за прогул без поважних причин).

Як наслідок, наказом начальника Головного управління охорони водних біоресурсів у місті Києві від 15.04.2015 року № 57-о «Про звільнення ОСОБА_1.» позивача звільнено з відповідної посади відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (за прогул).

На зазначеному наказі, позивачем здійснено відмітку про незгоду з наказом щодо його відсутності на робочому місці 09.04.2015 та 10.04.2015 року, оскільки, на його думку, він був відсутній з двох поважних причин.

В подальшому, відповідачем складено акти від 15.04.2015 про відмову позивача від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення та наказом про накладення дисциплінарного стягнення, а також акт про неотримання позивачем трудової книжки.

Крім того, Головним управлінням охорони водних біоресурсів у місті Києві були складені акти від 16.04.2015 року та від 28.04.2015 про відмову позивача від отримання трудової книжки.

Поряд з цим, ОСОБА_1 відповідачем був надісланий лист від 21.04.2015 №06-15-326 про необхідність прибути до Головного управлінням охорони водних біоресурсів у місті Києві для здачі матеріальних цінностей та отримання трудової книжки. Матеріалами справи підтверджено, що зазначений лист отримано позивачем особисто 21.04.2015.

ОСОБА_1 категорично не погоджується зі спірними наказами та стверджує, що поважність його відсутності на робочому місці 09.04.2015 та 10.04.2015 року належним чином підтверджена довідкою Клінічної лікарні № 12 та повістками про виклик на допит в якості свідка до Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві у кримінальному провадженні № 0001670 на 09.04.2015 та 10.04.2015.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що оскаржувані накази прийняті в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень.

При цьому, під час обрання виду дисциплінарного стягнення відносно позивача, Головним управлінням охорони водних біоресурсів у місті Києві було враховано систематичні порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни (відсутність на роботі) та неодноразові притягнення його раніше до дисциплінарної відповідальності.

Зокрема, вказані обставини підтверджуються наказом в.о. начальника Головного управління охорони водних біоресурсів у місті Києві від 27.11.2014 №6-С «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1.», яким позивачу оголошено попередження про неповну службову відповідність (за відсутність на робочому місці без поважних причин).

Як було вже зазначено вище, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2015 (залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2015) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 вказані вище рішення скасовані, а адміністративну справу №826/10847/15 направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 слідує, що підставою для скерування адміністративної справи №826/10847/15 на новий розгляд до суду першої інстанції були наступні обставини: «Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визначаються такі причини, що виключають вину працівника. При цьому, відсутність працівника на роботі без поважних причин (прогул) за своєю природою є грубим порушенням трудової дисципліни і, як наслідок, тягне накладення одного з видів дисциплінарного стягнення - догану або звільнення, з дотриманням правил, встановлених статтями 148-151 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів зазначає, що суди повинні були витребувати у сторін докази, які підтверджують або спростовують правомірність їхніх доводів і заперечень. Якщо сторони у справі таких доказів не надали або надані докази були недостатніми, суд, керуючись частинами 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язаний був із власної ініціативи витребувати докази, які підтверджують або спростовують ці обставини.

Отже, судам попередніх інстанцій, при вирішенні даної справи, слід вжити заходів для належного з'ясування обставин справи, зокрема, витребувати з Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві довідку на підтвердження або спростування факту виклику та допиту ОСОБА_1 у якості свідка 09 та 10 квітня 2015».

Оцінивши наявні документи в матеріалах справи, з урахуванням пояснень сторін та зважаючи на висновки викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об'єктивному досліджені доказів дійшов до наступних висновків.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі - Закон №3723-XII, у редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Вказаний закон визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Так, згідно ч. 1 ст. 1 Закону №3723-XII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження (ч. 2 ст. 1 Закону №3723-XII).

Статтею 3 Закону №3723-XII визначено, зокрема, що державна служба ґрунтується на таких основних принципах: професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; персональної відповідальності за виконання службових обов'язків і дисципліни.

Відповідно до ст. 5 Закону №3723-XII державний службовець повинен, серед іншого, сумлінно виконувати свої службові обов'язки.

Поряд з цим, основними обов'язками державних службовців є: додержання Конституції України та інших актів законодавства України; сумлінне виконання своїх службових обов'язків, ініціатива і творчість в роботі (ст. 10 Закону №3723-XII).

Згідно ст. 14 Закону №3723-XII дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за порушення правил професійної етики, інший вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.

При цьому, до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

В той же час, правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначені Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакцій чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст. 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (ч. 1 ст. 149 КЗпП України).

При цьому, за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (ч. 2 ст. 149 КЗпП України).

Водночас, в контексті приписів ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, а стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ч. 4 ст. 149 КЗпП України).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, прогулом вважається неявка на роботу без поважних причин протягом усього робочого дня, а також відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Прогул є порушенням трудової дисципліни, за яке власник має право звільнити працівника або оголосити йому догану.

В ході розгляду справи, ОСОБА_1 не заперечував факт своєї відсутності на роботі 09.04.2015 та 10.04.2015, однак зазначав, що така відсутність була спричинена поважними причинами, зокрема, перебуванням на амбулаторному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 12 та перебуванням на допиті в якості свідка у Подільському РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Слід зазначити, що діючим трудовим законодавством не закріплено поняття поважності причин відсутності працівника на роботі, отже воно є оціночним поняттям.

Так, судом встановлено, що факт перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 12 спростовано листом в.о. головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 12 від 15.04.2015 року № 12-896/02.

В той же час, з метою повного та всебічного розгляду справи, зокрема, встановлення чи спростування факту перебування ОСОБА_1 на допиті в якості свідка у Подільському РУ ГУ МВС України в м. Києві судом скеровано відповідний судовий запит №826/10847/15 від 10.05.2016.

На виконання вказаного вище запиту до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов лист Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві №8759/25/53-2016 від 31.05.2016, відповідно до якого повідомлено суд, що 09.04.2015 та 10.04.2015 допит гр. ОСОБА_1 не здійснювався.

Згідно ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування (ч. 1 ст. 70 КАС України).

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу (ч. 1 ст. 71 КАС України).

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем жодними належним та допустимими доказами не підтверджено факт перебування останнього 09.04.2015 та 10.04.2015 на допиті в якості свідка у Подільському РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Разом з цим, судом не беруться до уваги надані позивачем повістки про виклик його в якості свідка, оскільки останні прямо не підтверджують факт перебування ОСОБА_1 на допиті в якості свідка в Подільському РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Таким чином, враховуючи вищевикладене суд дійшов до висновку, що наведені позивачем причини його відсутності на роботі 09.04.2015 та 10.04.2015 не можуть бути визнані поважними. Вказане мотивовано тим, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують зазначені вище обставини, а відтак відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач в силу положень статті 71 КАС України спростував твердження позивача, у той час коли, позивачем в силу положень ч.1 ст.71 КАС України не доведено належними та допустимими доказами обставини на яких ґрунтуються його вимоги.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Суддя В.І. Келеберда