Справа № 2а/0270/4292/11
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2011-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2011 р. Справа № 2а/0270/4292/11

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Комара Павла Анатолійовича,

при секретарі судового засідання: Шаргало Валентині Анатоліївні

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: фермерського господарства "Агроросток"

до: Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ :

20.09.2011 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернулось фермерського господарства "Агроросток" (далі позивач, ФГ "Агроросток") із адміністративним позовом до Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції Вінницької області (далі відповідач, Іллінецька МДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Адміністративний позов обґрунтований тим, що за результатами проведеної перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення, яким позивачу збільшено податкове зобовязання з податку на додану вартість та нараховані штрафні санкції. Так, за результатами перевірки податковий орган дійшов висновку, що оскільки продукція товариством частково вирощена не на власних та орендованих виробничих потужностях, у звязку із відсутністю державної реєстрації укладених договорів оренди землі, позивач як сільськогосподарське підприємство не має права на спеціальний режим оподаткування.

Позивач вважає, що висновки податкового органу, викладені в акті перевірки, є помилковими, внаслідок чого податкове повідомлення-рішення є неправомірним і підлягає скасуванню.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2011 року відкрито провадження по справі.

25.10.2011 р. від відповідача надійшли письмові заперечення , відповідно до яких він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, так як позивачем в господарській діяльності неправомірно використовувались земельні ділянки, адже відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, а також на вироблену продукцію.

Оскільки позивач не є правомірним землекористувачем, відповідач вважає, що урожай, зібраний з площ, що використовувались позивачем без належного оформлення, не може вважатися продукцією його власного виробництва, відтак, позивачем безпідставно отримано податкову пільгу та не сплачено до бюджету податок на додану вартість в сумі 47149 грн.

Крім того, на підставі норм Податкового кодексу України за використання платником податків сум, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання (застосування) податкової пільги, не за призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання тягне за собою накладення на платника податків штрафу.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі, мотивуючи це обставинами, викладеними у позовній заяві.

Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд у їх задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені у поданих запереченнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши наявні у ній докази, суд встановив наступне.

У період з 11.08.2011 року по 19.08.2011 року посадовими особами Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції проведена позапланова виїзна перевірка ФГ "Агроросток" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року, про що складено акт перевірки №147/23/24901564.

Відповідно до зазначеного акту перевіряючими, зокрема, встановлено порушення товариством п.п.3.1.3 п.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, п.п.7.2.8 п.7.2., п.п.7.3.1 п.7.3, п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7, п.8-1.6 ст.8-1, Закону України Про податок на додану вартість, ст.ст.187, 188, 198, 199, 209 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму податкового зобовязання з податку на додану вартість у періоді, що перевірявся в розмірі 47149 грн.

Наслідки проведеної перевірки знайшли своє відображення в прийнятому Іллінецькою МДПІ податковому повідомленні-рішенні форми Р від 14.09.2011 року №, яким позивачу збільшено податкове зобовязання з податку на додану вартість в сумі 47149 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 71813 грн. (а.с.74).

В періоді з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року ФГ "Агроросток" у відповідності до вимог ст.8-1 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97 ВР від 03.04.1997 року (із змінами та доповненнями чинними в даному періоді) та ст.209 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ застосовувало спеціальний режим оподаткування ПДВ та подавало щомісячно до податкового органу дві податкові декларації з податку на додану вартість:

- декларація (скорочена) №1 - за результатами операцій із поставки сільськогосподарських товарів (послуг), згідно якої податкові зобов'язання залишаються у розпорядженні ФГ "Агроросток".

- декларація (загальна) №2 - за результатами операцій із поставки продукції не власного виробництва, згідно якої податкові зобов'язання підлягають сплаті до бюджету.

Як вбачається з матеріалів перевірки, відповідно до первинних бухгалтерських документів та розрахунків, ФГ "Агроросток" для ведення господарської діяльності у періоді, що перевірявся, використовувало сільськогосподарські угіддя загальною площею 1057 га. На зазначених сільськогосподарських угіддях підприємством отримано та в подальшому реалізовано продукцію за період, що перевірявся, на суму 1371467 грн.

Крім того, перевіряючими було встановлено, що з 1057 га сільськогосподарських угідь право користування вказаними земельними ділянками було належним чином зареєстровано тільки відносно 871,58 га, право користування на решту земельних ділянок - не було належним чином оформлено, зокрема, договори оренди землі не пройшли державну реєстрацію, як того вимагає Земельний кодекс України та Закон України Про оренду землі. Таким чином, відповідач встановив, що на 17,5% від загальної площі угідь, що становить 185,42 га, вирощено продукцію, яку не можна вважати сільськогосподарською.

Таким чином, позиція податкового органу полягає в тому, що сума податку на додану вартість від отриманої та в подальшому реалізованої сільськогосподарської продукції з 17,5% від загальної площі угідь, тобто із 185,42 га, за період, що перевірявся, в розмірі 47149 грн. позивачем неправомірно віднесена до податкового зобовязання по скороченій декларації, виходячи зі змісту поняття сільськогосподарського підприємства, визначеного пунктом 8-1.6 ст. 8-1 Закону України Про податок на додану вартість, відповідно до якого сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є поставка вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих виробничих потужностях, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів (послуг) становить не менше 75 відсотків вартості всіх товарів (послуг), поставлених протягом попередніх дванадцяти послідовних звітних податкових періодів сукупно. Відтак, оскільки частина договорів оренди землі не пройшли державну реєстрацію, позивач неправомірно скористався податковою пільгою.

Дослідивши матеріали справи, суд критично оцінює вказане твердження Іллінецької МДПІ, з огляду на наступне.

Статтею 125 Земельного кодексу України вiд 25.10.2001 року № 2768-III передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.5 ст.126 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до Закону.

Крім того, відносини щодо користування земельною ділянкою врегульовані і спеціальними нормами, які містяться в Законі України "Про оренду землі" вiд 06.10.1998 року № 161-XIV, якими також передбачено, зокрема статтею 6 Закону, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Враховуючи наведені норми, суд погоджується з тією позицією, що усі договори оренди землі, предметом яких є земельні ділянки, які використовуються позивачем при здійсненні ним підприємницької діяльності, повинні пройти державну реєстрацію.

Однак, не дотримання вказаних норм, стосовно окремих земельних ділянок, свідчить про можливі порушення вимог земельного законодавства. У той же час, законодавець пов'язує надання пільг щодо сплати податку на додану вартість при спеціальному режимі оподаткуванні лише з вартістю та обсягами поставки сільськогосподарських товарів власного виробництва сільськогосподарським підприємством.

Так, відповідно до п. 8-1.2 ст.8-1 Закону України Про податок на додану вартість (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) та ст. 209.2 ПК України, згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів (послуг), не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається у розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Пунктом 8-1.7 ст. 8-1 вищевказаного Закону та ст. 209.7 ПК України визначено, що сільськогосподарськими вважаються товари, зазначені у групах 1-24, (ПК України додано групи 4101, 4102, 4103, 4301) УКТ ЗЕД, якщо такі товари вирощуються, відгодовуються, виловлюються або збираються (заготовляються) безпосередньо платником податку - суб'єктом спеціального режиму оподаткування (крім придбання таких товарів у інших осіб), а також продукти обробки (переробки) таких товарів, які поставляються зазначеним платником податку - їх виробником.

Як вказувалось вище, позивач у періоді, що перевірявся, перебував на спеціальному режимі оподаткуванні, як сільськогосподарське підприємство основною діяльністю якого є поставка вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг). При цьому, питання про анулювання або скасування спеціального режиму для підприємства з підстав недотримання умов виробництва сільськогосподарської продукції не розглядалось.

Крім того, у судовому засіданні представником відповідача підтверджено, що фактів придбання позивачем сільськогосподарської продукції у інших юридичних або фізичних осіб перевіркою не встановлено; сільськогосподарська продукція про яку йдеться у акті перевірки є продукцією власного виробництва позивача.

Таким чином, сумніви відповідача щодо правомірності використання позивачем окремих земельних ділянок не спростовують факту виробництва на них позивачем власної сільськогосподарської продукції, що є підставою для застосування спеціального режиму оподаткування.

Разом із тим, податковим органом в основу розрахунку визначення питомої ваги вартості поставлених ФГ "Агроросток" сільськогосподарських товарів протягом 2009-2011 років покладено співвідношення загальної кількості орендованих земельних ділянок (площ) до кількості земельних ділянок, договори по яких не пройшли державну реєстрацію.

Однак, такий підхід не ґрунтується на законі, оскільки п.8-1.6 ст.8-1 Закону України Про податок на додану вартість (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) та ст. 209 ПК України визначають питому вагу як вартість поставлених сільськогосподарських товарів, що має становити не менше 75% загальної кількості поставлених товарів, а не як кількість орендованої землі, яка пройшла етап державної реєстрації по відношенню до загально кількості орендованих земельних ділянок.

Використана Іллінецькою МДПІ методика вирахування податкових зобовязань з ПДВ та формування податкового кредиту не може бути застосована, оскільки жодним нормативно-правовим актом не передбачена, що суперечить вимогам ст. 19 Конституції України. При цьому, податковим органом жодним чином не досліджено обєми продажу та види сільськогосподарської продукції, джерела її отримання, земель, на яких вона вирощена, зокрема, відповідно до договорів, які зареєстровані в ДЗК та тих, які не пройшли процедуру державної реєстрації. Також, відповідачем не досліджено хронологічного циклу, починаючи від року початку виробництва (вирощування) продукції та року, в якому здійснено її поставку.

Таким чином, досліджуючи акт перевірки та додані матеріали, суд приходить до висновку, що податкові ревізори-інспектори фактично не могли правильно та однозначно здійснити підрахунок отриманої та реалізованої сільськогосподарської продукції окремо із зареєстрованих та незареєстрованих договорів оренди земельних ділянок, податок на додану вартість з яких, на їх думку, підлягає поверненню.

Враховуючи викладене, суд вважає, що ідентифікувати та виокремити, окрім того, взагалі встановити конкретні суми доходів, використаним податковою інспекцією методом, із зареєстрованих та не зареєстрованих договорів оренди землі, отриманих позивачем у періоді, що перевірявся, є неможливим, а відтак, прийняття Іллінецькою міжрайонною державною податковою інспекцією оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, яким позивачу збільшено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість, а також застосовано штрафні (фінансові санкції) є безпідставним та необґрунтованим.

Крім того, судом встановлено, що під час здійснення перевірки, результати якої закріплені в акті від 29.08.2011 року №147/23/24901564, податковим органом досліджено питання повноти визначення фіксованого сільськогосподарського податку за період з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року.

Стаття 302 Податкового кодексу України визначає об'єкт оподаткування фіксованим сільськогосподарським податком. Відповідно до положення даної норми об'єктом оподаткування податком для сільськогосподарських товаровиробників є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

У вищезазначеному акті перевірки вказано, що за період з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року позивач здійснював господарську діяльність на ріллі площею 1057 га та сплатив, з урахуванням даної площі, фіксований сільськогосподарський податок у сумі 15254,84 грн. Крім того, зазначено, що перевірка відображеного показника проведена на підставі державного акту та договорів оренди, серед яких наявні такі, що не пройшли державної реєстрації, однак перевіркою не встановлено заниження або завищення фіксованого сільськогосподарського податку.

Таким чином, відповідач по різному розглядає питання щодо правомірності використання позивачем земельних ділянок при перевірці правильності формування податкових зобов'язань по різних видах податків. Виходячи з цього, логічним є висновок про непослідовність та суперечливість положень даного акту і неправомірність прийнятого на його підставі податкового повідомлення-рішення.

В силу ч. 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

У ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідачем не надано суду достатньо належних доказів, які б спростували доводи позивача та підтвердили обґрунтованість та правомірність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладені обставини суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам, встановленим у справі, підтверджуються належними, достовірними та допустимими доказами, дослідженими у судовому засіданні за участю присутніх учасників процесу, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі з розподілом судових витрат відповідно до ст. 94 КАС України.

Частиною 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 14.09.2011 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фермерського господарства "Агроросток" судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 3,40 грн. (три гривні сорок копійок).

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Комар Павло Анатолійович

29.11.2011