Справа № 826/20418/14
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 жовтня 2016 року № 826/20418/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомПублічного акціонерного товариства «Сбербанк»
до Міжрегіонального Головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та рішень про застосування штрафних санкцій,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дочірній Банк Сбербанку Росії» (далі - позивач або ПАТ «Сбербанк») звернулось до суду з позовом до Міжрегіонального Головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі-відповідач або податковий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 17.12.2014р. №, №, №, №, № та №, а також рішень про застосування штрафних санкцій від 17.12.2014р. №, № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.02.2015р., з урахуванням ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2015р., адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 17.12.2014р. №, №, №, №, №, №, винесені Міжрегіональним Головним управлінням ДФС - Центральним офісом з обслуговування великих платників. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2015р. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.02.2015р. в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.12.2014р. №, №, №, №, № скасовано. В цій частині прийнято нову постанову, якою позовні вимоги залишено без задоволення. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.02.2015р. залишено без змін.

Ухвалою ж Вищого адміністративного суду України від 17.11.2015р. скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.02.2015р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2015р., а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Зокрема, скасовуючи вказані рішення ВАС України зазначив про передчасність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки: для визначення чи є операція із здійснення розрахунку за договором про прийняття в членство та надання ліцензійних прав на використання торгових марок такою що підпадає, або не підпадає під оподаткування ПДВ, судам слід досліджувати не зміст договору, а зміст операції; судами не перевірена роль компанії «Open Wey Technologies Ltd» (Кіпр) та не встановлена її істотна участь у створенні доходу, оскільки наявності самого права на отримання доходів не достатньо для того, щоб вважатись бенефіціарним (фактичним) отримувачем доходу; судами не досліджувалось питання щодо правомірності формування позивачем у декларації з податку на прибуток за півріччя 2014 року від'ємного значення об'єкта оподаткування в розмірі 1286544,00 грн., зі встановленням при цьому правильності розрахунку та формування відповідних сум від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток.

Відповідно до ухвали від 18.12.2015р. справу прийнято до провадження судді Окружного адміністративного суду м. Києва Шулежка В.П. та призначено її до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити. Зокрема, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновки акту від 01.12.2014р. №1418/28-10/25959784 «Про результати виїзної планової документальної перевірки ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 по 30.06.2014» є безпідставними, ґрунтуються на невірному застосуванні норм податкового законодавства та спростовуються наявними матеріалами, у зв'язку з чим не вбачає підстав для прийняття оскаржуваних рішень та просить їх скасувати.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що висновки акту перевірки є законними та обґрунтованими, підстав для скасування спірних рішень не вбачає.

У зв'язку із змінами у назві позивача, в ході нового розгляду справи судом ухвалено здійснити заміну неналежного позивача Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» на належного - Публічне акціонерне товариство «Сбербанк».

Суд у судовому засіданні 23.05.2016р. за згодою сторін на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, ухвалив про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Податковим органом було проведено виїзну планову документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 по 30.06.2014, за результатами якої складено акт від 01.12.2014 № 1418/28-10/25959784, в якому зафіксовано порушення позивачем вимог:

- п. 137.8 ст. 137 з урахуванням п. 135.1 пп. 135.4.1 п. 135.4 ст.135, п. 137.4 ст. 137, п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139 ст. 139, п. 140.2 ст. 140 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток у сумі 3985007,00 грн. та встановлено завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування по податку на прибуток на загальну суму 1286544,00 грн.;

- абз. «б» п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України з урахуванням вимог абз. «а» пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14, абз. «д» п. 186.3 ст. 186, п. 188.1 ст. 188, п. 202.1 ст. 202, п. 208.5 ст. 208 Податкового кодексу України в частині заниження обсягу продаж на вартість отриманих послуг, які надані компанією «Visa International Service Association» (США) на загальну суму 21933536,14 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість на загальну суму 438707,23 грн.; п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України та неправомірно віднесено до податкового кредиту Розділу ІІ «операції з придбання з ПДВ, які не надають право на формування податкового кредиту» додатка 5 до декларації з ПДВ на загальну суму ПДВ у розмірі 2394951,73 грн.;

- абз. «б» пп. 176.2 ст. 176 з урахуванням пп. 49.18.2 ст. 49 Податкового кодексу України позивачем подано податкові розрахунки про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, і сум утриманого з них податку за період з 3 кварталу 2013 року по 2 квартал 2014 року з недостовірними відомостями та з помилками, що призвело до порушення п. 119.2 ст. 119 Податкового кодексу України;

- п. 7 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в частині донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в звітах за червень, вересень, жовтень 2011 року на суму 290,85 грн., у звіті за листопад 2012 року; дані порушення виявлені самостійно;

- абз. 2 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в частині неповної сплати єдиного внеску одночасно із видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів) та п. 2 ст. 24 Закону в частині прийняття банком платіжних доручень та інших розрахункових документів на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок з квітня 2011 року по вересень 2013 року на загальну суму 31663,46 грн.;

- п. 103.1, п. 103.2, п. 103.4 ст. 103 гл. 10 пп. 134.1.2 п. 134.1 ст. 134, пп. 163.2.2 п. 163.2 ст. 163 Податкового кодексу України та п. 103.3 ст. 103, пп. «в» п. 160.1, п. 160.2 ст. 160 Податкового кодексу України, а саме: позивач не утримував податок з доходу нерезидента із джерелом походження з України до або в момент виплати такого доходу, зокрема, дохід у вигляді сплачених роялті на суму 219202,65 грн.;

- п. 69.2 ст. 69 Податкового кодексу України та п. 2.1 п. 2 Порядку подання повідомлень про відкриття/закриття рахунків податків у банках та фінансових установ до органів державної податкової служби, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.04.2012 № 426, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.04.2012 за № 613/20926, несвоєчасно повідомлено ДПІ файлами в електронному вигляді через ДПА України про відкриття/закриття рахунків.

На підставі акту перевірки податковим органом винесено податкові повідомлення рішення від 17.12.2014:

- №, яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковим агентом із доходів платника податку у вигляді заробітної плати, за штрафними санкціями у розмірі 510 грн.;

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання позивача за платежем адміністративні штрафи та інші санкції у розмірі 21760 грн.;

- №, яким збільшено позивачу грошове зобов'язання за платежем податок на прибуток іноземних осіб на загальну суму 274003,32 грн. (за основним платежем 219202,65 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 54800,67 грн.);

- №, яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1286544 грн.;

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання позивача за платежем податок на додану вартість на загальну суму 921778,28 грн. (за основним платежем 737422,63 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 184355,65 грн.);

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання позивача за платежем податок на прибуток банківських організацій на загальну суму 75507,5 грн. (за основним платежем 60406 грн., за штрафним (фінансовими) санкціями 15101,5 грн.);

Крім того, на підставі акту перевірки податковим органом прийнято рішення про застосування штрафних санкцій від 17.12.2014:

- №, яким нараховано штрафні санкції в сумі 145,43 грн. за своєчасне не нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування;

- №, яким нараховано штрафні санкції в сумі 3166,35 грн.;

- №, яким нараховано штрафні санкції в сумі 31663,46 грн. за порушення позивачем вимог, передбачених ч. 2 ст. 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Позивач не погоджується із вказаними рішеннями відповідача, вважає їх протиправними, у зв'язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи у зв'язку з наведеним спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ухвали від 18.12.2015р. сторонам запропоновано надати суду письмові пояснення та всі докази по суті позовних вимог, враховуючи висновки Вищого адміністративного суду України, які викладені в ухвалі від 17.11.2015р. В останньому судовому засіданні представники сторін вказали на відсутність у них додаткових доказів та пояснень по справі, у зв'язку з чим та керуючись ч.6 ст.71 КАС України суд вирішує справу на основі наявних доказів.

1) Зокрема, з акту перевірки вбачається, що підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 17.12.2014р. № слугували висновки податкового органу про встановлення заниження обсягу продажу на вартість імпортованих послуг, а саме за послуги, які надані Компанією «Visa International Service Assiation» (США) на загальну суму 21 933 536,14 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість по отриманим послугам на суму 4 386 707,23 грн.

Так, як зазначено в Акті перевірки та встановлено в ході розгляду даної справи, між позивачем та компанією «Visa International Service Assiation» (США) укладено договір про прийняття в членство та надання ліцензійних прав на використання торгових марок від 28.04.2005 №14-1/22-06 та додаткову угоду від 04.06.2009 №б/н., у відповідності до положень яких Банк прийнято в членство та надано ліцензійні права на використання торгових марок.

В ході перевірки банківською установою було надано інвойси (рахунки) за отримані послуги, які надані Компанією «Visa International Service Assiation» (США) по наведеній угоді на загальну суму 29 545 412,66 грн. та відповідно платіжні доручення щодо перерахування валютних коштів на користь нерезидента на підставі виставлених платіжними системами інвойсами, які мають деталізований перелік послуг.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що податковим органом класифіковано отримані позивачем від компанії послуги як інформаційно-телекомунікаційні та інші послуги, що надані на митній території України, визначивши іншій, ніж застосовано позивачем, порядок оподаткування з посиланням на абз «а» пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14, абз «б» п. 185.1 ст. 185, абз «д» п. 186.3 ст. 186 Податкового кодексу України.

У зв'язку із наведеним слід зазначити, що відповідно до пп. «б» п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України (далі - ПК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно з абз. «д» п. 186.3 ст. 186 ПК України місцем постачання зазначених у цьому пункті послуг вважається місце, в якому отримувач послуг зареєстрований як суб'єкт господарювання або - у разі відсутності такого місця - місце постійного чи переважного його проживання. До таких послуг належать, зокрема, телекомунікаційні послуги, а саме: послуги, пов'язані з передаванням, поширенням або прийманням сигналів, слів, зображень та звуків або інформації будь-якого характеру за допомогою дротових, супутникових, стільникових, радіотехнічних, оптичних або інших електромагнітних систем зв'язку, включаючи відповідне надання або передання права на використання можливостей такого передавання, поширення або приймання, у тому числі надання доступу до глобальних інформаційних мереж.

Водночас, пп. 196.1.5 пункту 196.1 статті 196 ПК України визначено, що не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість операції, крім іншого, з надання послуг платіжних організацій платіжних систем, пов'язаних з переказом коштів, розрахунково-касового обслуговування тощо. Перелік послуг з розрахунково-касового обслуговування визначається Національним банком України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику

Так, відповідно до п. 1.29 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжна система - платіжна організація, учасники платіжної системи та сукупність відносин, що виникають між ними при проведенні переказу коштів. Проведення переказу коштів є обов'язковою функцією, що має виконувати платіжна система. Внутрішньодержавна платіжна система - платіжна система, в якій платіжна організація є резидентом та яка здійснює свою діяльність і забезпечує проведення переказу коштів виключно в межах України. Міжнародна платіжна система - платіжна система, в якій платіжна організація може бути як резидентом, так і нерезидентом і яка здійснює свою діяльність на території двох і більше країн та забезпечує проведення переказу коштів у межах цієї платіжної системи, у тому числі з однієї країни в іншу.

Учасник/член платіжної системи - це юридична особа, що на підставі договору з платіжною організацією платіжної системи надає послуги користувачам платіжної системи щодо проведення переказу коштів за допомогою цієї системи та відповідно до законодавства України має право надавати такі послуги (п. 1.43 ст.1 вказаного Закону).

При цьому відповідно до пункту 1.37 ст. 1 Закону розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

В Постанові Правління Національного банку України 15.11.2011р. № 400 визначено, що послуги платіжної системи є послугами розрахунково-касового обслуговування.

Відповідно до пп. 6.6. п. 6 Переліку типових операцій з розрахунково-касового обслуговування, які відповідно до підпункту 196.1.5 пункту 196.1 статті 196 розділу V Податкового кодексу України, не є об'єктом оподаткування, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 15.11.2011 № 400, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.12.2011 № 1410/20148, операції зі спеціальними платіжними засобами є послуги платіжних систем під час здійснення розрахунково-касових операцій з використанням СПЗ.

Віднесення ж податковим органом взаємовідносин між ПАТ «Сбербанк» та Компанією «Visa International Service Assiation» (США), згідно вищенаведених договору та додаткової угоди, до взаємовідносин по наданню телекомунікаційних послуг не відповідає положенням Закону України "Про телекомунікації".

Зокрема, статтею 1 Закону України "Про телекомунікації" визначено, що телекомунікаційна послуга (послуга) - це продукт діяльності оператора та/або провайдера телекомунікацій, спрямований на задоволення потреб споживачів у сфері телекомунікацій. У свою чергу, телекомунікації (електрозв'язок) - це передавання, випромінювання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних або інших електромагнітних системах.

При здійсненні розрахунково-касового обслуговування ніяких випромінювань зображень не відбувається, це не є продуктом діяльності провайдера телекомунікацій.

Таким чином, зазначені взаємовідносини не можна класифікувати як телекомунікаційні послуги. Позивач, як член платіжної системи VISA International Service Association, отримував в рамках договору про прийняття в членство та надання ліцензійних прав на використання торгових марок від 28.04.2005 №14-1/22-06 та додаткової угоди від 04.06.2009 №б/н послуги платіжної системи, які по своїй суті належать до послуг з розрахунково-касового обслуговування.

Така ж позиція зазначена в листі ДПС України від 11.01.2013р. № 334/6/15-3115, де вказано, що операції з постачання послуг, які надаються банкам міжнародними платіжними системами (Visa, MasterCard) з використанням спеціальних платіжних засобів, не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий адміністративний суд України у своїх рішеннях від 22.03.2016р. (К/800/67100/14) та 15.03.2016р. (К/800/984/15).

Що ж до власне змісту послуг, отриманих позивачем від Компанії «Visa International Service Assiation» (США), на необхідність дослідження чого звернув увагу Вищий адміністративний суд України у даній справі, слід зазначити, що згідно акту перевірки позивач здійснював платежі за такі послуги, зокрема: комісія за здійснення процесингових операцій по перевірці балансу в банкоматі; комісія за авторизацію і маршрутизацію не фінансових операцій (запит балансу); комісія за здійснення перевірки платіжною системою файла активності по відповідній платіжній карті; комісія за негативну відповідь по платіжним картам банку; щоквартальна сервісна комісія за відкриття банком платіжних карт Visa; комісія еквайера за маршрутизацію платіжною системою операцій, які були ініційовані в банкоматі або в ПОС-терміналах банку по платіжним карткам інших платіжних систем тощо.

В контексті наведеного слід зазначити, що згідно положень ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" процесинг - діяльність, яка включає виконання за операціями з платіжними інструментами авторизації, моніторингу, збору, оброблення та зберігання інформації, а також надання обробленої інформації учасникам розрахунків і розрахунковому банку для проведення взаєморозрахунків у платіжній системі; маршрутизація - обмін даними при виконанні операцій, у тому числі щодо переказу коштів, між учасниками платіжної системи.

Тобто, з наведеного можна зробити висновок, що отримані позивачем від Компанії «Visa International Service Assiation» (США) послуги по своїй суті є технологічними етапами операцій з переказу коштів у міжнародній платіжній системі, без виконання яких переказ коштів є неможливим, а відтак, на переконання суду, такі послуги підпадають під дію положень пп. 196.1.5. п.196.1 ст.196 ПК України та не є об'єктом оподаткування ПДВ.

До того ж, суд зазначає, що оплата за вказані послуги здійснювалася позивачем виключно за межі митної території України, що визнається відповідачем, а тому до оподаткування таких операцій застосовуються норми пп. 196.1.5. п.196.1 ст.196, п. 185.1. ст. 185, п. 186.4 ст. 186 ПК України, що звільняють їх від оподаткування ПДВ.

Враховуючи наведене у сукупності, а також проаналізувавши вказані положення законодавства, суд приходить до висновку про безпідставність доводів відповідача про порушення позивачем абз «б» п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України з урахуванням вимог абз «а» пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14, абз «д» п. 186.3 ст. 186, п. 188.1 ст. 188, п. 202.1 ст. 202, п. 208.5 ст. 208 Податкового кодексу України в частині заниження обсягу продаж на вартість отриманих послуг, які надані компанією «Visa International Service Assiation» (США), що, на думку відповідача, призвело до заниження податкових зобов'язань з ПДВ, а відтак податкове повідомлення-рішення від 17.12.2014р. № є протиправним та підлягає скасуванню, у зв'язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

2) Стосовно ж податкового повідомлення-рішення від 17.12.2014р. № з Акту перевірки вбачається, що підставою для його прийняття стали висновки відповідача про безпідставне неутримання та не нарахування позивачем податку з доходу нерезидента (компанії «Open Wey Technologies Ltd» (Кіпр) на території України.

Зокрема, в ході проведення перевірки встановлено та сторонами визнається, що між АТ «Сбербанк Росії» (Замовник) та компанією «Open Wey Technologies Ltd» (Кіпр) (Ліцензіар) укладено договір ліцензії на програмне забезпечення від 18.02.2013р. щодо придбання у ліцензіата ліцензії на використання електронної системи обробки інформації розповсюджувальної Ліцензіатом на ринку під назвою «WAY4», призначеного для емісії пластикових та еквайрингу, обробки фінансових транзакцій та відображення операцій по рахункам бухгалтерського обліку.

У договорі зазначено, що Ліцензіар володіє всіма необхідними для виконання вимог Договору правами на копірування, використання, розповсюдження ліцензування (субліцензування) та модифікацію ліцензірованого ПО.

Всі платежі на користь Ліцензіара виконуються платіжними дорученнями після отримання відповідних рахунків на оплату на банківські рахунок Ліцензіара.

Як зазначено в Акті перевірки, до перевірки надано Акт від 05.08,2013 року, відповідно до якого Виконавець передав, а Замовник отримав у повній відповідності Ліцензію на модулі та опції модулей ліцензійного ПЗ на загальну суму 114 000,0 євро.

Згідно із додатковою угодою №USBR-LA-2013-02 від 04.12,2013 року Ліцензіар надає Замовнику модуль/опції Ліцензійного програмного забезпечення, а саме: Скретч карти, документообіг заяв власників карт та Інтерфейс до зовнішнього персоналізаційному бюро. Загальна вартість 22 500,0євро.

Згідно із додатковою угодою №USBR-LC-2013-02 від 04.12.2013 року та Актом: прийому-передачі Ліцензії від 04,12,2013 року виконавець передав, а Замовник отримав у повній відповідності із додатковою угодою на модуль/опції Ліцензійного ПО на суму 22 500,0євро.

Згідно із INVOICE # USBR-2013-05 від 04.12.2013 року на суму 22 500,0євро Банком перераховано на користь нерезидента 22 500,0 євро (платіжне доручення № 1 від 16.12.2013). Загальна сума перерахованих Банком валютних коштів за отримані від нерезидента Ліцензійного ПО складає 136 500,0євро.

Відповідачем вказується, що АТ «Сбербанк Росії» до перевірки надано Сертифікат Міністерства фінансів Республіки Кіпр від 08.02.2013р., який засвідчує, що Компанія «Open Wey Technologies Ltd» є резидентом республіки Кіпр відповідно до Конвенції між Урядом СРСР і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна, підписаної в м. Москва 29.10.1982р., яка продовжує діяти між Республікою Кіпр та Україною.

До того ж, в Акті перевірки податковий орган зазначає, що АТ «Сбербанк Росії» надав лист від Компанії «Open Wey Technologies Ltd» про те, що компанія є бенефіціаром усіх платежів, які надходять за надану ліцензію по ПЗ Системи «WAY4».

Однак, надалі в Акті перевірки зазначається, що АТ «Сбербанк Росії» не надав документи щодо підтвердження вимог, викладених у п. 103.3 ст. 103 ПК України в частині підтвердження права на отримання таких доходів, а саме підтвердження фактичної належності у власності (бенефіціарство) Компанії «Open Wey Technologies Ltd» - Ліцензії на програмне забезпечення «WAY4», що власне і стало підставою для нарахування позивачу грошового зобов'язання по податку на прибуток іноземних осіб (нерезидента).

В контексті наведеного слід зазначити, що в ході проведення перевірки та під час розгляду справи сторонами не заперечувалися та визнавалися обставини укладення позивачем ліцензійного договору про надання права на використання електронної системи обробки інформації під назвою «WAY4» з нерезидентом «Open Wey Technologies Ltd», обставини виплати позивачем нерезиденту роялті за цим договором, розмір таких роялті, які були виплачені позивачем у спірному періоді (у 2013 році), а також наявність довідки про підтвердження президентства Республіки Кіпр Компанії «Open Wey Technologies Ltd» та обставини передачі позивачу ліцензійного сертифікату на ПЗ «WAY4».

Так, особливості оподаткування нерезидентів визначені у статті 160 ПК України, у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до підпункту «в» пункту 160.1 названої статті для цілей цього пункту під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, розуміються, роялті.

Згідно п/п 14.1.225 п.14.1 ст.14 ПК України під терміном роялті розуміється - будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торгівельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Поряд з цим положеннями пункту 160.2 ст. 160 ПК України закріплено, що резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), крім доходів, зазначених у пунктах 160.3 - 160.7 цієї статті, зобов'язані утримувати податок з таких доходів, зазначених у пункті 160.1 цієї статті, за ставкою в розмірі 15 відсотків їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

Порядок застосування міжнародного договору України про уникнення подвійного оподаткування стосовно повного або часткового звільнення від оподаткування доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України визначений положеннями статті 103 ПК України.

Пунктом 103.1 названої статті закріплено, що застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Пунктом 103.2 статті 103 ПК України також передбачено, що особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України.

Застосування міжнародного договору України в частині звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку дозволяється тільки за умови надання нерезидентом особі (податковому агенту) документа, який підтверджує статус податкового резидента згідно з вимогами пункту 103.4 цієї статті.

Відповідно до положень пункту 103.3 статті 103 ПК України бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу для цілей застосування пониженої ставки податку згідно з правилами міжнародного договору України до дивідендів, процентів, роялті, винагород тощо нерезидента, отриманих із джерел в Україні, вважається особа, що має право на отримання таких доходів.

При цьому бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу не може бути юридична або фізична особа, навіть якщо така особа має право на отримання доходу, але є агентом, номінальним утримувачем (номінальним власником) або є тільки посередником щодо такого доходу.

Підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України (п.103.4 ст.103 ПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Пунктом 3.2 статті 3 ПК України встановлено, що якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

В контексті спірних відносин суд зазначає, що оподаткування доходів резидентів Республіки Кіпр (у 2013 році) регулювалися положеннями Угоди між Урядом Союзу Радянських Соціалістичних Республік та Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування доходів та майна, яка була ратифікована 04.07.1983 року та вступила в законну силу 26.08.1983 року.

Згідно із статтею 6 вказаної Угоди платежі по авторських правах і ліцензіям, одержувані із джерел в одній Договірній Державі особою з постійним місцеперебуванням в іншій Договірній Державі, не підлягають оподатковуванню в першій Державі. Термін "платежі по авторських правах і ліцензіям" у справжній статті означає будь-які платежі, отримані в якості компенсації за продаж, використання або надання права використання, зокрема, програм для електронно-обчислювальних машин.

При цьому положеннями статті 1 Угоди визначено, що для цілей даної Угоди термін "особа з постійним місцеперебуванням в одній Договірній Державі" означає особу, яка відповідно до законодавства цієї Держави підлягає оподатковуванню в ньому на основі проживання, місцезнаходження, наявності фактичного керівного органа або іншого аналогічного критерію.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що платник податку (резидент України), який виплачує доходи у вигляді роялті на користь нерезидента, звільняється від оподаткування таких доходів в Україні, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом Республіки Кіпр. Такі доходи оподатковуються в Республіці Кіпр.

При цьому «фактичний отримувач доходу» не має тлумачитися в вузькому, технічному сенсі, його значення слід визначати виходячи з мети, завдань міжнародних договорів про уникнення подвійного оподаткування, таких як «уникнення від сплати податків» і з урахуванням таких основних принципів як то «запобігання зловживання положеннями договору».

Для визнання особи в якості фактичного отримувача доходу, така особа повинна володіти не тільки правом на отримання доходу, але і, як слідує з міжнародної практики застосування угод про уникнення подвійного оподаткування, повинна бути особою, яка визначає подальшу економічну долю доходу.

Як встановлено вище, в ході проведення перевірки позивачем надано Сертифікат Міністерства фінансів Республіки Кіпр від 08.02.2013р., який засвідчує, що Компанія «Open Wey Technologies Ltd» є резидентом республіки Кіпр відповідно до Конвенції між Урядом СРСР і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна, підписаної в м. Москва 29.10.1982р. Належність оформлення вказаного Сертифікату та його достовірність відповідачем в ході перевірки та під час розгляду справи не заперечувалося.

Таким чином, виходячи із приписів вказаного міжнародного договору та наданих матеріалів, суд приходить до висновку про те, що зазначені доходи нерезидента, які були сплачені йому позивачем, повинні оподатковуватися в Республіці Кіпр.

Посилання відповідача на ненадання позивачем документів щодо підтвердження фактичної належності права власності (бенефіціарство) Компанії «Open Wey Technologies Ltd» на Ліцензію щодо ПЗ Системи «WAY4» є безпідставними, оскільки в Акті перевірки не вказано яких конкретно документів не було надано до перевірки, а також відповідачем не надано суду доказів витребування таких документів та відмови платника податків або його законних представників надати копії таких документів (акту відмови, складеного у відповідності до п.85.6 ПК України). Водночас, суд зазначає, що до перевірки позивачем був наданий лист від Компанії «Open Wey Technologies Ltd» про те, що компанія є бенефіціаром усіх платежів, які надходять за надану ліцензію по ПЗ Системи «WAY4», який, однак, залишено поза увагою податковим органом, без надання йому належної юридичної оцінки.

При цьому суд враховує, що між позивачем та Компанією «Open Wey Technologies Ltd» був укладений саме ліцензійний договір, а не договір комісії, доручення чи агентський договір, відповідно до умов якого позивач сплачував роялті безпосередньо на банківський рахунок Ліцензіара, із зазначенням отримувача - Beneficiary Open Wey Technologies Ltd.

За таких обставин, та враховуючи те, що ліцензійний договір, укладений позивачем з нерезидентом, не передбачає умови, за якої грошові кошти, перераховані по договору як винагорода, повинні далі перераховуватися іншій особі, у позивача виникло право самостійно застосувати звільнення від оподаткування, передбачене вказаним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту.

Під час розгляду даної справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на якого відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України покладений обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, не спростував належними і допустимими доказами доводів позивача про те, що його контрагент є фактичними отримувачем доходу і має право на отримання такого доходу, не довів факт обмеженості права власності отримувача доходів (нерезидента) та відсутності можливості розпорядження ним отриманим доходом. Доказів того, що позивач та його контрагент під час укладення договору керувалися метою отримати необґрунтовану податкову вигоду у вигляді заниженої ставки податку на доходи нерезидента відповідачем також не надано.

Відтак, оскільки в недотримання вимог ст. 71 КАС України податковим органом не доведено суду обставин заниження позивачем податку з доходу нерезидента із джерелом походження з України, суд приходить до висновку про протиправність прийнятого податкового повідомлення-рішення від 17.12.2014р. №, у зв'язку з чим останнє підлягає скасуванню, а позов задоволенню у цій частині.

3) Щодо податкових повідомлень-рішень від 17.12.2014р. № та №, якими позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1286544 грн. та збільшено суму грошового зобов'язання позивача за платежем податок на прибуток банківських організацій на загальну суму 75507,5 грн., суд зазначає наступне.

З акту перевірки вбачається, що зазначені податкові повідомлення-рішення винесено податковим органом у зв'язку із невизнанням у складі витрат податкового обліку результатів операцій з контрагентом ТОВ «ЮА-С.Т.А.Р.», а саме амортизації на об'єкти, начебто отримані від вказаного контрагента. Як зазначає відповідач, заниження податку на прибуток та завищення від'ємного значення оподаткування по податку на прибуток відбулося за рахунок завищення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування попереднього звітного (податкового) періоду.

Зокрема, висновок податкового органу стосовно наведеного ґрунтується на тому, що у період з 12.12.2013р. по 04.03.2014р. посадовцями Міжрегіонального Головного управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників проведено виїзну позапланову документальну перевірку АТ «Сбербанк Росії» з питання взаємовідносин з ТОВ «ЮА-С.Т.А.Р.» за період з 01.06.2010р. по 30.09.2013р., результати якої оформлено актом №8/43-10/25959784 від 12.03.2014р.

Згідно цього акту встановлено, що у період з серпня 2010 р. по лютий 2012 р. між Товариством та ТОВ «ЮА-С.Т.А.Р.» укладено ряд договорів за умовами якого останнє зобов'язалось виконати роботи з виготовлення та встановлення/монтажу зовнішніх рекламних вивісок і внутрішніх рекламних конструкцій, а позивач - прийняти та оплатити ці роботи.

На підставі названих договорів були складені акти здачі-прийняття виконаних робіт та податкові накладні.

Розрахунки позивач здійснив шляхом безготівкового перерахунку коштів, а сплачені суми відніс до валових витрат.

Разом з тим, як зазначає податковий орган, вироком Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2013 року у справі № 757/14106/13-К, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, встановлено, що ОСОБА_3, працюючи на посаді директора з фінансів (директора з економіки) ТОВ «ЮА-С.Т.А.Р.», складав та видав ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» () завідомо неправдиві офіційні документи, які засвідчують факти здійснення господарських операцій з рекламного оформлення відділень позивача.

Наведене, за висновком податкового органу, свідчить про безтоварність зазначених господарських операцій, що в порушення вимог ст.ст. 138, 139, 140 ПК України призвело до заниження податку на прибуток на 844404,24 грн. та завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 7770915,86 грн.

На підставі висновків Міжрегіональним управлінням було прийнято податкові повідомлення-рішення від 27 березня 2014р. № та № .

У зв'язку із наведеним судом в ході розгляду даної справи встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.06.2014р. у справі №826/6410/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2014р., відмовлено у задоволенні позовних вимог публічному акціонерному товариству «Дочірній Банк Сбербанку Росії» про скасування податкових повідомлень-рішень від 27 березня 2014р. № та № . Вказані судові рішення у справі №826/6410/14 залишені без змін відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.06.2016р., тобто рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.06.2014р. у справі №826/6410/14 набрало законної сили.

Зокрема, судом у вказаному рішенні встановлено, що витрати позивача не можуть вважатися підтвердженими відповідними розрахунковими та іншими документами, обов'язковість зберігання яких передбачена Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Наявність у позивача документів, які відповідно до Податкового кодексу України є необхідними для формування валових витрат (акти виконаних робіт, акти приймання-передачі наданих послуг) видані ТОВ «ЮА-С.Т.А.Р.» не є підставою для віднесення їх сум до валових витрат, оскільки відомості, зазначені в них, не підтверджені як під час перевірки податковим органом, так і під час розгляду вказаної адміністративної справи, та є такими, що не можливо ідентифікувати для використання в межах господарської діяльності позивача.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно із ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 254 КАС України обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

При цьому суд зазначає, що одним із основних елементів права є принцип правової впевненості, який, серед іншого, передбачає, що в будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, чим і керується суд у даній справі.

В даному випадку судом встановлено, що факт відсутності господарських операцій між позивачем та ТОВ «ЮА-С.Т.А.Р.» перебуває в наслідковому зв'язку зі здійсненням позивачем амортизаційних відрахувань по об'єктам (рекламні вивіски/конструкції), що були предметом неіснуючих господарських відносин, а також із віднесенням до складу об'єкту оподаткування з податку на прибуток у декларації за півріччя 2014 року витрат, пов'язаних із такими об'єктами. Наведені обставини, зокрема щодо підстав формування амортизації та від'ємного значення об'єкту оподаткування з податку на прибуток у вказаній декларації, позивачем в ході розгляду справи не заперечувалося та жодним чином не спростовано.

Так, п/п 134.1.1 п. 134.1 ст.134 розділу III ПК України визначено, що об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємства є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Поряд з цим, склад витрат та порядок їх визнання встановлений статтею 138 ПК України. Зокрема, п.138.1 ст.138 ПК України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п.138.2 стю138 ПК України).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Зважаючи на те, що постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.06.2014р. у справі № 826/6410/14 набрала законної сили, а встановлені у ній обставини свідчать про відсутність реального характеру операцій щодо придбання у ТОВ «ЮА-С.Т.А.Р.» об'єктів, на які позивачем нараховується амортизація та витрати щодо яких включені до об'єкту оподаткування податком на прибуток, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів відповідача про заниження позивачем податку на прибуток у розмірі 60406 грн. та завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування по податку на прибуток у розмірі 1286544 грн., у зв'язку з чим не вбачає підстав для скасування податкових повідомлень-рішень від 17.12.2014р. № та №, а отже позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. При цьому слід зазначити, що правильність розрахунку податковим органом розміру від'ємного значення та податку на прибуток позивачем не заперечувалась.

4) Стосовно податкового повідомлення - рішення від 17.12.2014р. №, яким позивачу за порушення п. 69.2 ст. 69 ПК України та пп. 2.1 п. 2 Порядку подання повідомлень про відкриття/закриття рахунків податків у банках та фінансових установ до органів державної податкової служби, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.04.2012 № 426, збільшено суму грошового зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції у розмірі 21760 грн., суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п.69.2 ст.69 ПК України (в редакції, чинній на момент спірних відносин) банки та інші фінансові установи зобов'язані надіслати повідомлення про відкриття або закриття рахунка платника податків - юридичної особи, у тому числі відкритого через його відокремлені підрозділи, чи самозайнятої фізичної особи до органу державної податкової служби, в якому обліковується платник податків, протягом трьох робочих днів з дня відкриття/закриття рахунка (включаючи день відкриття/закриття).

Згідно п. 69.3 ст. 69 ПК України орган державної податкової служби протягом трьох робочих днів з дня отримання повідомлення від фінансової установи про відкриття рахунка зобов'язаний направити повідомлення про взяття рахунка на облік або відмову у взятті органом державної податкової служби рахунка на облік із зазначенням підстав.

Датою початку видаткових операцій за рахунком платника податків, визначеного пунктом 69.1 цієї статті (крім банку), у банках та інших фінансових установах є дата отримання банком або іншою фінансовою установою повідомлення органу державної податкової служби про взяття рахунка на облік в органах державної податкової служби (п. 69.4 ст. 69 ПК України).

Порядок подання та форма і зміст повідомлень про відкриття/закриття рахунків платників податків у банках та інших фінансових установах, перелік підстав для відмови органів державної податкової служби у взятті рахунків на облік визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, за погодженням з відповідними державними органами, які регулюють діяльність фінансових установ (п. 69.5 ст. 69 ПК України).

При цьому п.69.6 ст. 69 ПК України передбачено, що банки та інші фінансові установи за невиконання норм цієї статті несуть відповідальність, передбачену цим Кодексом.

В даному випадку, як встановлено в Акті перевірки та не заперечувалось позивачем, повідомлення про відкриття/закриття рахунків платників податків у банках направлялись позивачем у триденний строк, але не за місцем реєстрації клієнтів банку. Натомість, до органів державної податкової служби, в якому обліковуються платники податків, такі повідомлення вже направлялися з порушенням триденного строку для їх направлення.

Враховуючи наведене, а також те, що позивачем в ході розгляду даної справи жодним чином не спростовані наведені обставини, та те, що вищевказаними положеннями п.69.2 ст.69 ПК України встановлено обов'язок банку повідомляти про відкритя/закриття рахунків саме до контролюючого органу, в якому обліковується платник податків, суд приходить до висновку про обґрунтованість висновків відповідача в контексті цього порушення та, відповідно, не вбачає підстав для скасування податкового повідомлення рішення від 17.12.2014р. №, а відтак позов в цій частині вимог задоволенню також не підлягає.

5) Що стосується податкового повідомлення-рішення від 17.12.2014р. №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 510 грн., суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається та визнається відповідачем, що позивачем своєчасно подано податкову звітність про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманих з них податків (ф.№1-ДФ) за 3 квартал 2013 року, за 4 квартал 2013 року, за 1 квартал 2014 року та за 2 квартал 2014 року з недостовірними відомостями, а саме помилкою в ідентифікаційному номері фізичної особи (НОМЕР_3), яка в подальшому (03.10.2014р.) була виправлена поданням уточнюючих розрахунків, у яких зазначено достовірний ідентифікаційний номер фізичної особи - клієнта позивача (НОМЕР_4).

Так, пунктом 51.1 ст. 51 ПК України передбачено, що податковий агент зобов'язаний подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також сум нарахованого та утриманого з них податку контролюючому органу за місцем свого обліку.

Відповідно до пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 ПК України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Відповідно до абз. "б" п. 176.2 ст. 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду.

Згідно із п. 119.2 ст. 119 ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов'язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Поряд з цим, відповідно до п. 109.1 ст. 109 ПК України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно з п. п. 111.1, 111.2 ст. 111 ПК України за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: фінансова; адміністративна, кримінальна. Фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.

Таким чином, із системного аналізу зазначених норм вбачається, що накладення штрафу за подання з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, суми утриманого з них податку можливе у разі, коли такі помилки або недостовірні відомості призвели до заниження податкових зобов'язань з такого податку.

Водночас, доказів про факт заниження позивачем податкових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб при розгляді справи податковим органом не надано, а отже не доведено факт порушення позивачем п. 119.2 ст. 119 ПК України. При цьому суд враховує, що підставою для зазначення недостовірних відомостей (ідентифікаційного номеру фізичної особи) стала суто технічна помилка, яка не призвела до зміни у задекларованих числових показниках, та, до того ж, була самостійно усунута позивачем шляхом подання уточнюючих розрахунків.

Враховуючи наведене та беручи до уваги те, що у діях позивача була відсутня така обов'язкова ознака податкового правопорушення як протиправність, суд приходить до висновку, що у ДПІ були відсутні законні підстави для притягнення позивача до відповідальності та прийняття податкового повідомлення-рішення від 17.12.2014р. №, у зв'язку з чим останнє підлягає скасуванню як протиправне.

6) Стосовно ж рішення про застосування штрафних санкцій від 17.12.2014р. №, яким нараховано штрафні санкції в сумі 145,43 грн. за своєчасне не нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, суд виходить з наступного.

З акту перевірки вбачається, що податковим органом встановлено невірно відображені суми утриманого єдиного внеску у Звіті про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за 2011 рік у наступних працівників: у звіті за травень по ОСОБА_4 була занижена сума утриманого єдиного внеску на 7,14 грн., а у звіті за червень завищена сума внеску на 7,41 грн.; у звіті за серпень по ОСОБА_5 була занижена сума утриманого єдиного внеску на 97, 64 грн., а у звіті за вересень завищена сума внеску на 97,64 грн.; у звіті за вересень по ОСОБА_6 була занижена сума утриманого єдиного внеску на 185,80 грн., а у жовтні завищена сума внеску на 185,80 грн.

Як зазначено в Акті перевірки та визнається позивачем, у звіті за листопад 2012 року вказані порушення були виправлені бухгалтером самостійно, тобто визнані позивачем.

Наведені обставини в ході розгляду даної справи позивачем не спростовано та не доведено зворотного.

Відповідно до п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Враховуючи, що позивачем своєчасно не нарахованого єдиного внеску, суд вважає обґрунтованим висновок податкового органу про порушення позивачем вимог п.7 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та застосування штрафних санкцій, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

7) Що стосується рішення про застосування штрафних санкцій від 17.12.2014р. №, яким нараховано штрафні санкції в сумі 3166,35 грн., слід зазначити наступне.

Зокрема, з акту перевірки вбачається, що податковим органом встановлено порушення позивачем під час виплати заробітної плати та сум допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з квітня 2011 року по вересень 2013 року, а саме порушено пропорційне перерахування єдиного внеску (одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиного внеску), чим порушили абз. 2 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464).

У зв'язку із наведеним суд зазначає, що відповідно до ч.8 ст. 9 Закону № 2464 платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Позивач в ході розгляду справи стверджував, що порушення абз. 2 ч. 8 ст. 9 Закону №2464 не було, оскільки при виплаті заробітної плати банком зменшувалися зобов'язання з єдиного внеску на суми, які, начебто, були зайво сплачені в попередніх місяцях. Однак, на виконання вимог ч.1 ст. 71 КАС України жодних доказів наведеного, як-то: доказів сплати єдиного внеску в попередніх періодах, доказів проведення звірки із органом доходів і зборів та визнання в ході такої звірки наявної переплати єдиного внеску тощо, позивачем суду не надано, а судом таких обставин не встановлено.

Враховуючи наведене, а також те, що позивачем визнається факт виплати заробітної плати, на суми якої нараховується єдиний внесок, без одночасної (у той же день) сплати єдиного внеску, беручи до уваги те, що Акт перевірки є носієм доказової інформації, суд зазначає, що в порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 71 КАС України, позивачем не спростовано висновків Акту перевірки щодо встановленого порушення абз. 2 ч. 8 ст. 9 Закону №2464, а відтак суд не вбачає підстав для скасування рішення про застосування штрафних санкцій від 17.12.2014р. №.

8) З приводу рішення про застосування штрафних санкцій від 17.12.2014р. №, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини 2 ст. 24 Закону №2464, банки приймають від платників єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зазначених у п. 1 частини 1 ст. 4 Закону N 2464, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до Закону N 2464 нараховується ЄВ, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум ЄВ або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

У разі невиконання цієї вимоги банки за рахунок власних коштів у порядку, встановленому Національним банком України, сплачують відповідному територіальному органу доходів і зборів суму, що дорівнює сумі несплаченого єдиного внеску, з правом зворотної вимоги до платників єдиного внеску щодо відшкодування цієї суми.

Пунктом 1 частини 1 ст. 4 Закону N2464 визначено перелік роботодавців, які є платниками ЄВ, до яких, зокрема, враховуючи при цьому положення ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» належить і банк.

Згідно з п. 2, 3 Порядку прийняття банками на виконання розрахункових документів на виплату заробітної плати, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів від 09.09.2013 N 453, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.09.2013 за N 1602/24134, визначено, що суми, сплачені грошовими чеками, платіжними дорученнями та іншими розрахунковими документами на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, повинні складати не менше 1/3 суми коштів для виплати заробітної плати.

Якщо в розрахункових документах або документах на переказ готівки сума ЄВ менша, ніж 1/3 суми коштів для виплати заробітної плати, банки приймають від платників ЄВ грошові чеки та/або платіжні доручення, та/або інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати разом з оригіналом довідки-розрахунку, погодженим з органом ДФС за місцем взяття на облік платника ЄВ.

Довідка-розрахунок складається платником ЄВ у трьох примірниках за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку. Органи ДФС невідкладно погоджують довідку-розрахунок, наданий платником ЄВ. Один примірник надається банку, другий - органу ДФС, третій - залишається у платника ЄВ.

За порушення вимог, передбачених частиною другою ст. 24 Закону N 2464, органи ДФС застосовують до банків фінансові санкції, та накладають штраф у розмірі суми ЄВ, яка підлягає сплаті платниками (п. 2 частини 12 ст. 25 Закону N 2464).

Зважаючи на те, що діюче законодавство не містить винятку щодо невиконання банком функції контролю за сплатою ЄСВ у випадку якщо такий банк користується в якості роботодавця власними послугами, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів відповідача щодо порушення позивачем порядку здійснення контролю за сплатою ЄСВ (прийняття розрахункових документів на виплату заробітної плати без довідки-розрахунку), а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Доводи ж позивача не спростовують висновків контролюючого органу.

Згідно з п.1 ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Разом з тим, частиною 2 ст.71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, в даному випадку в порядку виконання обов'язку, передбаченого ч. 2 ст. 71 КАС України, відповідачем не доведено законності та обґрунтованості податкових повідомлень-рішень від 17.12.2014р.: №, № та №, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про їх скасування. Натомість, суд не вбачає підстав для скасування податкових повідомлень-рішення від 17.12.2014р.: №, №, №, а також рішень про застосування штрафних санкцій від 17.12.2014р.: №, № та №, оскільки, на переконання суду, вони є законними та обґрунтованими, вірними по суті, а отже підстав для задоволення позову в частині їх скасування не має.

Керуючись вимогами статей 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов публічного акціонерного товариства «Сбербанк» - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Міжрегіонального Головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 17.12.2014р.: №, № та №.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко