Справа № 826/15732/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" жовтня 2016 р. м. Київ К/800/6281/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,
суддів:Загороднього А.Ф.,Заїки М.М.,

при секретарі - Крапивка Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної судової адміністрації України, треті особи: Державна казначейська служба України, Апеляційний суд м. Києва про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Державної судової адміністрації України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року, -

у с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА), треті особи: Державна казначейська служба України (далі - ДКСУ), Апеляційний суд м. Києва (далі - Апеляційний суд) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою виходячи з розміру місячної заробітної плати 22776,60 гривень (далі - спірні кошти).

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що відмова відповідача у здійсненні їй виплати спірних коштів не ґрунтується на вимогах закону, порушує її права, а тому ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Оскаржуваною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою позов задоволено, зобов'язано ДСА нарахувати та виплатити позивачу спірні кошти.

У касаційній скарзі відповідач - ДСА, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов апеляційний суд виходив з того, що позивач набула право на виплату їй спірних коштів одночасно з поданням нею заяви про відставку, а тому така соціальна гарантія не може бути звужена або скасована, оскільки гарантована Конституцією та законами України.

Проте, до такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов в порушення норм матеріального і процесуального права з таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що позивач, наказом начальника управління юстиції виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 21 червня 1991 року № 147/7-А була зарахована на посаду народного судді Ленінградського районного суду міста Києва.

Постановою Верховної Ради України (далі - ВРУ) від 10 липня 1997 року № 441/97-ВР позивач звільнена із займаної посади у зв'язку з призначенням її суддею Київського міського суду.

В подальшому працювала на посаді судді Апеляційного суду.

2 грудня 2013 року ОСОБА_4 подала до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) заяву про звільнення її з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

24 грудня 2013 року ВРЮ прийняла рішення № 1536/0/15-13 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді.

За результатами розгляду зазначеного подання ВРЮ прийнята постанова ВРУ від 25 грудня 2014 року № 59-VІІІ «Про звільнення суддів» (далі - постанова ВРУ № 59-VІІІ), якою ОСОБА_4 звільнено з посади судді на підставі пункту 9 частин 5 статті 126 Конституції України.

Наказом голови Апеляційного суду позивача відраховано зі штату у зв'язку з поданням заяви про відставку.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до ДСА з заявою про виплату їй спірних коштів, однак відповідач у її задоволенні відмовив з огляду на відсутність у позивача такого права на момент її виходу у відставку через зміни у законодавстві.

Так, відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно із частинами 1, 3, 4 статті 109 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI, в редакції, яка діяла на час прийняття постанови ВРУ № 59-VIII) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Водночас, за правилами частин 2, 6 статті 111 Закону № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Таким чином, за змістом наведених правових норм законодавства, моментом відставки судді є прийняття відповідної постанови ВРУ про її звільнення з посади судді.

В свою чергу, Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» (далі Закон № 1166-VII, який набрав чинності 1 квітня 2014 року) було внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме виключено статтю 136 даного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття ВРУ постанови № 59-VIII про звільнення позивача з посади судді.

Позивач на момент подання нею заяви до ВРЮ у грудні 2013 року про відставку не набула права на виплату їй вихідної допомоги, передбаченої статтею 136 Закону № 2453-VI, водночас, на момент її виходу у відставку (прийняття постанови ВРУ № 59-VIII) у грудні 2014 року названа норма Закону № 2453-VI була виключена, тобто припинила свою дію з 1 квітня 2014 року - дати набрання чинності Законом № 1166-VII.

За таких обставин, відповідач, вирішуючи питання про виплату позивачу вихідної допомоги, правильно виходив з вимог законодавства, чинного на момент відставки ОСОБА_4 і звільнення її з посади судді, яким не було передбачено право судді на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, оскільки відповідач, відмовляючи позивачу у здійсненні спірних виплат діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, у апеляційного суду не було підстав для скасування постанови суду першої інстанції, яка прийнята відповідно до закону.

За приписами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року скасувати та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: А.Ф. Загородній

М.М. Заїка