Справа № 2а/0270/4370/11
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2011-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2011 р. Справа № 2а/0270/4370/11

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни,

при секретарі судового засідання: Розлуцькому Андрію Миколайовичу

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача : ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Державного підприємства Барський спиртовий комбінат

до: Барської міжрайонної державної податкової інспекції

про: визнання нечинними податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Державне підприємство «Барський спиртовий комбінат» ( надалі позивач) з адміністративним позовом до Барської міжрайонної державної податкової інспекції ( надалі- відповідач) про визнання протиправним та скасування податкових повідомленнь-рішеннь.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Барською МДПІ прийнято податкове повідомлення-рішенням форми В1 № НОМЕР_1 (10246/23) від 13.09.2011 року, на підставі акту перевірки № 1132/23/00376372 від 30.08.2011 року, яким позивачу було зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на суму 548344,00 грн. та нараховано штрафні фінансові санкції у розмірі 137086,00 грн.

На підставі цього ж акту перевірки, відповідачем було прийнято податкове повідомлення рішення форми «Р» № НОМЕР_2 ( 10247/23) від 13.09.2011 року, яким до позивача було застосовано штрафні фінансові санкції за порушення норм Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку визначення виробників і покупців спирту та здійснення контролю за його обігом».

Також, на підставі вищезазначеного акту перевірки, відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» № НОМЕР_3 ( 10248/23) від 13.09.2011 року, яким позивачу було донараховано грошове зобовязання з податку на додану вартість у сумі 1519504,00 грн. та застосовано штрафні фінансові санкції у розмірі 375168,00 грн.

Позивач, не погоджуючись із прийнятими за наслідками цієї перевірки податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з їх оскарженням та просив їх скасувати.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на правомірність винесеного рішення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, Державне підприємство «Барський спиртовий комбінат» зареєстроване 16.12.1991 року Барською районною державною адміністрацією , за місцезнаходженням: буд.34 по вул.Б.Хмельницького у м. Бар Вінницької області, що підтверджується довідкою з ЄДРПОУ АБ № 161513 (а.с.8) та взято на облік у Барській МДПІ 21.07.1997 року, що підтверджується свідоцтвом платника ПДВ № 01277094 ( а.с.9).

На підставі наказу від 01.08.2011 року та направлень від 02.08.2011 року № 128,129, 130 та від 16.08.2011 року № 136, 137, виданих Барською МДПІ, була проведена позапланова виїзна документальна перевірка, з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.04.2008 року по 31.03.2011 року та валютного законодавства за період з 01.05.2008 року по 30.04.2011 року ( а.с.24).

За наслідками проведеної перевірки було складено акт № 1132/23/00376372 від 30.08.2011 року ( а.с.24-81).

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із пункті 3 розділу 4 вищезазначеного акту, податковий орган робить висновок про порушення позивачем п.п.7.7.1, п.п.7.7.2 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість № 168/97-ВР в результаті чого було завищено суму бюджетного відшкодування на загальну суму 548344,00 грн. по деклараціях за липень - серпень 2008 року, жовтень-грудень 2008 року, березень-грудень 2009 року, січень - квітень 2010 року. Наслідком виявленого порушення було винесення податковим органом податкового повідомлення-рішення форми В1 № НОМЕР_1 (10246/23) від 13.09.2011 року, яким позивачу було зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на суму 548344,00 грн. та нараховано штрафні фінансові санкції у розмірі 137086,00 грн.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, зокрема із п.2 розділу 4 вищезазначеного акту, податковим органом було встановлено порушення п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п.4.1 ст.4, п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість № 168/97-ВР з урахуванням ст. 102 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем було занижено податок на додану вартість на загальну суму 1519504,00 грн. Наслідком виявленого порушення було винесення податковим органом податкового повідомлення-рішення форми «Р» № НОМЕР_3 ( 10248/23) від 13.09.2011 року, яким позивачу було донараховано грошове зобовязання з податку на додану вартість у сумі 1519504,00 грн. та застосовано штрафні фінансові санкції у розмірі 375168,00 грн.

Свої висновки податковий орган ґрунтує на аналізі норм Цивільного Кодексу України.

Так, на сторінці 18 акту перевірки (а.с.40) відповідач зазначає, що договір комісії, який використовувався позивачем під час здійснення ним експортних операцій, по своїй природі є договором доручення, а відтак, за відсутності у позивача ліцензії на право експорту та відповідно до положень ст. 227 ЦК України, може бути визнаний судом недійсним. Далі, відповідач на підставі норм ст. 203, 215, 228 ЦК України та ст.207 ГК України робить висновок про нікчемність усіх правочинів позивача, які були укладені за такими договорами комісії.

Суд не погоджується із такими доводами відповідача з огляду на наступне.

Закон України № 481/95-ВР від 19.12.2005 року «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров'я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України.

Стаття 14 цього Закону визначає , що імпорт, експорт або оптова торгівля спиртом етиловим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим здійснюються за наявності ліцензій лише державними підприємствами (організаціями), спеціально уповноваженими на це Кабінетом Міністрів України, крім оптової торгівлі спиртом етиловим на медичні та ветеринарні цілі, яка може здійснюватися за наявності ліцензії закладами охорони здоров'я та суб'єктами господарювання або організаціями зооветеринарного постачання незалежно від форм власності.

Суб'єкти господарювання - виробники спирту етилового здійснюють його реалізацію на експорт через державні підприємства (організації), спеціально уповноважені на це Кабінетом Міністрів України, які отримали ліцензію на право експорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1998р. №2077 внесено зміни та відновлено дію Постанови Кабінету Міністрів від 29.06.1996 року № 701 «Про затвердження Статуту Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (концерн „Укрспирт". Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 29.06.1996 року № 701, основним завдання та предметом діяльності концерну, є провадження зовнішньоекономічної діяльності, в тому числі експорт продукції, що виробляється підприємствами концерну, а також провадження торгівельно-посередницької діяльності.

Пункт 8 цієї Постанови надає повноваження Концерну "Укрспирт" здійснювати експорт спирту етилового (код згідно з УКТЗЕД 2207).

Відповідно до Додатку 2 вищезазначеної Постанови до Переліку державних підприємств спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, що входять до складу концерну "Укрспирт" увійшло Державне підприємство «Барський спиртовий комбінат».

Як вбачається із матеріалів справи, ДП «Барський спиртовий комбінат» були укладені договори комісії на виконання яких комісіонер зобовязувався укласти від свого імені контракти на експортування спирту етилового ректифікованого вищої очистки з денатурованими домішками. Комісіонерами у даному випадку були ВОДО „Поділля спирт" та Концерн „Укрспирт" (а.с.11). Реалізація (експорт) товару здійснювалась на підставі нарядів ВОДО «Поділляспирт» та концерну Укрспирт» згідно довіреностей.

Відповідно даних вантажно-митних декларацій, що оформляються на виконання зовнішньоекономічних контрактів, особою, відповідальною за фінансове врегулювання, є ВОДО „Поділля спирт", Концерн „Укрспирт".

Як було встановлено під час перевірки податковим органом та не заперечувалось представниками позивача , кошти за реалізований товар на спиртовий комбінат надходили як від комісіонера-Концерну „Укрспирт, так і від нерезидентів - покупців продукції.

У судовому засіданні представниками сторін було надано пояснення, що існує певна процедура реалізації спирту, яка полягає у наступному. Після одержання оплати Концерн видає наряд на відпуск спирту на експорт та Довіреність, відповідно якої Концерн дійсно довіряє та доручає ДП «Барський спиртовий комбінат» декларувати, оформляти та відправляти вироблений ними спирт ректифікованого вищої очистки з денатуруючими домішками на експорт відповідно укладених зовнішньоекономічних контрактів. Витрати, що пов'язані з декларуванням сплачує ДП «Барський спиртовий комбінат». До документів додається лист нерезидента - покупця, в якому визначено вантажоотримувача. Дані обставини досліджувались під час здійснення перевірки та не оспорюються сторонами у процесі судового розгляду.

Крім того, спиртова галузь економіки України є стратегічною галуззю, діяльність якої контролюється державою та регулюється спеціальними законодавчими актами.

Як вбачається із акту перевірки, податковий орган робить висновок про те, що зовнішньоекономічні контракти, укладені між Концерном „Укрспирт" та нерезидентами з огляду на викладене, є удаваними, оскільки укладені з метою приховання іншого правочину, саме договору купівлі-продажу між ДП „Барський спиртовий комбінат" та нерезидентами. На думку представника відповідача, даний факт доводиться тим, що спиртовий завод оплату за спирт одержав безпосередньо від нерезидента на свій валютний рахунок, самостійно від свого імені провів відправку спирту залізничним транспортом до станції, вказаної нерезидентом у спеціальному повідомленні, самостійно провів митне оформлення та замитнення товару. Дані дії, відповідно до положень Цивільного Кодексу України кваліфікуються відповідачем, як договір купівлі-продажу. Відповідач вважає, що оскільки „Барський спиртовий комбінат" не маючи ліцензії на право експорту спирту, обовязковість якого передбачена статтею 14 Закону України „Про державне регулювання виробництва спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюновий виробів», самостійно здійснив експорт спирту, то відповідно положень статті 235 ЦК України, правочин був вчинений сторонами для приховання правочину, який вони насправді вчинили. Тому, відповідач зазначає, що відповідно до ст.227 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним., так як укладений юридичною особою без відповідного дозволу.

Суд ставить критично до таких посилань позивача з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджувалось у судовому засіданні, відповідач не звертався до суду в порядку ст. 227 ЦК України щодо визнання правочину недійсним.

Крім того, податковий орган, аналізуючи договір комісії, не бере до уваги зовнішньоекономічний контракт Концерну «Укрспирт» щодо поставки спирту нерезидентам, який також був укладений на здійснення правочину щодо експортної реалізації продукції позивача. У цьому зовнішньоекономічному контракті зазначено, що Концерн «Укрспирт», який діє на підставі Статуту та договорів комісії із спиртовими заводами, є продавцем товару. Наявність у Концерну «Укрспирт» ліцензії щодо здійснення зовнішньоекономічної діяльності, сторонами під сумнів не ставиться. Відповідно до п. 3.3 цього ж Контракту, вантажовідправниками товару є спиртові заводи України, у переліку яких є ДП «Барський спиртовий комбінат». Відповідно до п.3.8 цього ж Контракту вантажовідправник товару зобовязаний виконати всі митні процедури по вивезенню кожної партії товару та забезпечити належні супровідні документи як то рахунок-фактура, дублікат залізничної накладної, сертифікат якості та походження. Крім того, відповідачем під час проведення перевірки, було встановлено, що оплата за відвантажений товар, надходила до позивача також і від Концерну «Укрспирт».

Крім того, відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Таким чином, укладання договору комісії ДП «Барський спиртовий комбінат» та Концерном «Укрспрт» не суперечить положенням Цивільного Кодексу України, а посилання податкового органу на вчинення правочину, який вчинений сторонами для приховання іншого правочину, є надуманими та безпідставними.

Разом з тим, як вбачається із акту перевірки, позивач використав в акті перевірки такий термін, як "нікчемний правочин". Проте згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним правочином є правочин, недійсність якого встановлена законом. Таким чином, позивачем, при використанні терміну "нікчемний правочин", не взято до уваги те, що недійсність нікчемних правочинів визначена безпосередньо у правовій нормі.

Приписами закону, які прямо передбачають нікчемність правочину, є приписи, які містяться у ч. 2 ст. 207 ЦК України, відповідно до якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин , який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною 1 ст. 207 ГК України встановлено, що господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Частиною 2 ст. 207 ГК України встановлено, що недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобовязання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобовязання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобовязану сторону певних обовязків; допускають односторонню відмову від зобовязання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Представники відповідача у судовому засіданні зауважили, що правочин є нікчемним в силу ст. 228 ЦК України.

Статтею 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання право чинів недійсними зазначено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК :

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Суду не надано вирок суду, або будь-яких інших доказів, які б свідчили про вину позивача, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Крім того, відповідно до абз.2 п.3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України № 984 від 22.12.2010 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 року за № 34/18772, акт - службовий документ, який стверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Відповідно до п. 6 вищезазначеного Прядку, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Права органів державної податкової служби чітко регламентовані ст..20 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755 (надалі Податковий кодекс), де відсутні повноваження податкового органу щодо тлумачення норм Цивільного Кодексу України.

У порушення вказаних норм, ревізори вийшли за межі наданих їм повноважень, відобразивши в акті перевірки інформацію, яка непередбачена вищенаведеним Порядком та Податковим Кодексом, а саме на власний розсуд надали оцінку договору комісії, розтлумачивши його як договір купівлі-продажу та посилаючись на с. 227 ЦК України, зробили висновки щодо наявності порушень податкового законодавства, що є упередженим ставленням. Проте метою перевірки повинна бути неупереджена обєктивна позиція на підставі наявного податкового та бухгалтерського обліку.

Крім того, у ст. 1 Цивільного кодексу України зазначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Водночас, суд зазначає , що як вбачається із акту перевірки, зокрема з розділу 3.2.1 «Перевірка достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість», усі вищезазначені періоди були вже перевірені податковим органом , про що були складені відповідні акти та довідки, яким було підтверджено право позивача на бюджетне відшкодування ( а.с.37-39). Вищезазначене також знайшло своє підтвердження у розділі 3.2.2 акту перевірки «Податковий кредит» ( а.с. 47-54).

Визначаючись щодо правомірності застосування до позивача штрафних фінансових санкцій за порушення норм Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку визначення виробників і покупців спирту та здійснення контролю за його обігом», суд виходив із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із розділу 3.3 «Акцизний збір» акту перевірки, податковим органом було встановлено, що згідно листа Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольні напоїв і тютюнових виробів ДПА України від 25.01.2010 року №327/32-0617 «Щодо виключені місць зберігання з Єдиного державного реєстру», підприємство позивача виключено місця зберігання спирту етилового Єдиного державного реєстру місць зберігання (довідка №0 та №9).

Таким чином, в порушення ст. 1 та ст. 2 Закону України від 19.12.1995р. № 481/95-ВР "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" та п. 17 постанови КМ України від 29.08.2002 № 12 "Про затвердження Порядку визначення виробників і покупців спирту та здійснення контролю його обігом" встановлено зберігання спирту етилового в місцях не внесених до Єдиного державного реєстру, що підтверджується актом інвентаризації спирту етилового від 01.03.2011 року б/н та довідкою від 01.03.2011 року б/н. Так, відповідно до зазначеного акту інвентаризації залишок спирту етилового на день складання акту по даних бухгалтерського обліку - 2144,22 дал.б.с.

У акті зазначено, що згідно даних бухгалтерського обліку встановлено, що на відповідальному зберіганні Барський спирткомбінат знаходився спирт етиловий ректифікований вищої очистки в кількості 2103,56 дал б.с. (угода про зберігання № 015/9 від 29.03.2002 року з ТОВ „Жмеринський завод ВТНС"). Спирт зберігався в одній ємності із спиртом підприємства, що є порушенням пункт Постанови КМУ від 29.08.2002 року № 1266 (Про затвердження Порядку визначення виробників, покупців спирту та здійснення контролю за його обігом», із змінами і доповненнями, а саме, спирт повинен зберігатися та обліковуватися орендарем спиртосховища окремо від продукції орендодавця.( а.с. 61-62).

Таким чином, податковий орган робить висновок про порушення позивачем ст.ст.1-2 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та п. 17 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку визначення виробників і покупців спирту та здійснення контролю за його обігом» та приймає податкове повідомлення рішення форми «Р» № НОМЕР_2 ( 10247/23) від 13.09.2011 року, яким до позивача було застосовано штрафні фінансові санкції у розмірі 1356090,50 грн.

Разом з тим, як було встановлено у судовому засіданні, у 2002 році між ДП «Барський спиртовий комбінат» та Жмеринським заводом по виробництву товарів народного споживання був укладений договір купівлі-продажу спирту № 015/3, на підставі якого ДСАТ ДПА України видано наряд № 737 на відвантаження в першому кварталі 2002 року спирту за умови попередньої оплати.

На виконання умов договору та вимог розпорядчих органів, позивач оформив всі належні документи на відпуск товариству спирту та на протязі з 13 лютого 2002 р. по 12 березня 2002 року поставив покупцю 799,41 дал спирту. У зв'язку з неможливістю покупця провести передоплату залишки спирту, сторони узгодили що з 29 березня 2002 року позивач приймає від вказаного покупця на зберігання залишки спирту в кількості 3200,59 далл. На протязі 2002-2003 р.р. після про передоплати товариству зі зберігання по відповідним нарядам було додатково відпущено 1097,53 дал спирту. Надалі покупець не здійснював передплату спирту та за його отриманням не звертався.

Представник позивача у своїх поясненнях посилається на п.5 ст.626, п.1 ст.697 ЦК України, відповідно до яких перехід права у власність покупця залишків спирту не відбулося, так як товариство не виконало належним чином умови п.п 2.3, 4.3 договору купівлі-продажу та вимоги розпорядчого документу - Наряду ДСАТ ДПА України № 737 від 28 січня 2002 року щодо виконання умов передоплати та отримання спирту в першому кварталі 2002 року.

Згідно з п.3.12 «Порядку оформлення нарядів на відпуск спирту» затвердженого Наказом ДПА України 31.03.2003р. № 145 та зареєстрованого в Мінюсті України 12 червня 2003р. № 487/7799 наряд діє протягом кварталу, зазначеного при його оформленні, і по закінченні цього терміну вважається недійсним.

Правовідносини щодо встановлення подальшого права власності на спирт також були предметом розгляду у Господарському суді Вінницької області. Так, рішенням Господарського суду Вінницької області 7 вересня 2010 року у № 13 146-10 у задоволенні позовних вимог ДП «Барський спиртовий комбінат» було відмовлено з підстав , що у даному випадку право позивача відповідачем не порушено. Таким чином, право власності на спирт не перейшло до Жмеринського заводом по виробництву товарів народного споживання у звязку із невиконанням останнім умов договору. Крім того, як було встановлено вищезазначеним судовим рішенням, у червні 2010 року позивач підписав контракт з державним Концерном «Укрспирт» № 290 та №295 на поставку вказаних залишків спирту на внутрішній ринок в кількості 1900 та 300 дал відповідно.

Вважаючи залишки спирту власністю комбінату, підприємство зберігало його в одній ємності із спиртом підприємства що не являється порушенням п.17 Постанови КМ від 29.08.2002р.

Як було встановлено у судовому засіданні, Державне підприємство Барський спиртовий комбінат» належить до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України, яке встановлює основні напрямки діяльності комбінату та затверджує його Статут. Органом оперативного управління комбінату являється державний концерн «Укрспирт». Комбінат не має правових підстав самовільно змінювати основні напрямки діяльності підприємства та проводити його реорганізацію .

Постановою КМ України № 1375 від 5 грудня 2007 року затверджений Перелік державних спиртових заводів, що мають право на виробництво біоетанолу до якого включене держави підприємство Барський спиртовий комбінат, але у зв'язку з відсутністю правового механізму змини основного виробництва, перехід на випуск біоєтанолу не відбувся.

Пунктом 1 Закону України « Про внесення змін до деяких законів України щодо сприяння виробництва та використанню біологічних видів палива» № 1391 від 21.05.2009 року передбачено, що діяльність, пов'язана з виробництвом бензинів моторних сумішевих з добавок основі біоетанолу, ...здійснюється підприємствами, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. / ч.4, ст.4 Закону «Про підприємництво».

Пунктом 7 цього ж Закону забороняється виробництво та зберігання спирту на підприємствах з вир біоетанолу» /п.9 ст.8 Закону « Про альтернативні види рідкого та газового палива»/.

Законом України « Про державне регулювання виробництва і обіг спирту етилового, і плодового алкогольних напоїв та тютюнових виробів» у ч.9 ст.14 встановлено, що підприємства виробники спирту етилового проводять його реалізацію на експорт через державне підприємство спеціально уповноважене на це Кабінетом Міністрів, а українським споживачам - через оптову торгівлю».

Постановою КМ України № 672 від 28 липня 2010 року «Про утворення Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості» погоджено проведення реорганізації державного підприємства Барський спиртовий комбінат шляхом виділу майн, використанням якого виготовляється підакцизна продукція. На підставі вказаних нормативно-правових актів у комбінату вилучаються основні засоби виробництва спирту, комбінат включений до складу підприємств по виробництву біоетанолу; підприємству заборонено виробництво спирту етилового; реалізація залишків спирту що знаходиться на підприємстві можлива лише через відповідний орган ДПА та ДП «Укрспирт».

За таких об'єктивних причин спиртовий комбінат припинив свою діяльність по виготовленню спирту.

25 січня 2010 року Департамент САТ ДПА України виключив Барський спиртовий комбінат з Єдиного дер реєстру місць зберігання спирту.

Виконуючи встановлений правовий механізм реорганізації комбінату, підприємство анулювало ліцензію на виробництво спирту етилового у зв'язку з чим довідка про внесення місця зберігання до Єдиного державного реєстру була повернута Департаменту САТ ДПА.

Відповідно до пункту 12 Постанови КМ України від 29 серпня 2002 року № 1266 у разі припинення діяльності або закінчення терміну дії ліцензії та в інших випадках , або за наявності об'єктивних причин виробник спирту реалізує залишки спирту та фракції головного спирту з відома департаменту /ДСАТ ДПА/ виключно на підставі наряду.

Крім того пунктом 10 Постанови встановлено, що транспортування спирту за межі визначеного місця зберігання заборонено без відповідних товарно-транспортних накладних які видають Департаментом САТ ДПА і які є документом суворої звітності.

У зв'язку з тим, що на підприємстві знаходилось 3740,45 дал залишків спирту комбінат 2010 року звернувся до ДПА у Вінницькій області щодо виділення нарядів на їх реалізацію, як того вимагає зазначений нормативно-правовий акт. Свої посилання представник позивач підтверджує протоколом виробничої наради ДПА у області від 07.06.2010р., який міститься у матеріалах справи.

Транспортувати залишки спирту до іншого місця зберігання спирту яке включено до Єдиного державного реєстру без відповідних накладних комбінат не має права.

Так, дійсно посилання представника позивача на те, що податковим органом не вживається заходів щодо сприяння в реалізації спирту , не беруться судом до уваги, так це не входить до компетенції податкового органу.

Разом з тим, у податкового органу також відсутні підстави щодо застосування штрафних фінансових санкцій до позивача у звязку із обставинами, що склалися та з посиланнями на те, що позивач навмисне затягує процес реалізації спирту на внутрішній ринок.

Також, оцінюючи протоколом №1 виробничої наради ДПА у Вінницькій області від 07.06.2011 року «Про зберігання залишків спирту на ДП «Барський спиртовий комбінат в кількості 3740,45 дал та фінансовий стан підприємства» за підписом голови ДПА у Вінницькій області, суд погоджується із доводами позивача, що зберігання та реалізація спирту здійснювалась з відома та за погодженням з РУ ДСАТ ДПА України у Вінницькій області.

Крім того, відповідач при визначенні розміру штрафних фінансових санкцій для обрахунку взяв кількість спирту, яка була на підприємстві станом на 30.03.2011 року, хоча перевірка була проведена у серпні 2011 , а акт було складено 30.08.2011 року.

Суд в черговий раз наголошує , що відповідно до пункту 12 Постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 року № 1266 «Про затвердження Порядку визначення виробників і покупців спирту та здійснення контролю за його обігом» у разі припинення діяльності або закінчення терміну дії ліцензії та в інших випадках (за наявності об'єктивних причин) з відома департаменту виключно на підставі наряду, виробник спирту реалізує залишки спирту та фракції головної етилового спирту. Аналіз зазначеної норми чітко визначає дії виробника продукції щодо її реалізації, проте не встановлює терміни реалізації, а відтак відсутні підстави щодо застосування штрафних фінансових санкцій за порушення вимог ст.17 вищезазначеної постанови.

Суд також критично оцінює посилання представника відповідача, викладені ним у додаткових поясненнях до заперечень. Так, на думку представника відповідача, з огляду на те, що позивач самостійно анулював ліцензію, останні повинен був завчасно реалізувати весь залишок спирту. Проте, з аналізу законодавства, яке регулює дані правовідносини, не вбачається такий обовязок позивача як виробника.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 року № 1266 «Про затвердження Порядку визначення виробників і покупців спирту та здійснення контролю за його обігом» врегульовано процедуру визначення виробників і покупців спирту етилового, коньячного і плодового, спирту етилового ректифікованого виноградного, спирту етилового ректифікованого плодового, спирту-сирцю виноградного, спирту-сирцю плодового, спирту етилового ректифікованого денатурованого, спирту етилового денатурованого (спирту технічного), абсолютованого спирту, біоетанолу (далі - спирт), фракції головної етилового спирту, а також механізм здійснення контролю за обігом спирту і поширюється на суб'єктів підприємницької діяльності, постачальників, у тому числі виробників (далі - постачальники), і тих, що провадять його закупівлю (далі - покупці), незалежно від форми власності.

Пунктом 2 вищезазначеного «Порядку» визначено порядок формування обсягу виробництва спирту на плановий період.

Так, з метою формування обсягу виробництва спирту покупці не пізніше ніж 1 жовтня року, що передує планованому, укладають з постачальниками договори на його поставку в наступному році із зазначенням її строків та умов. Договір укладається у чотирьох примірниках згідно з примірним договором, який затверджується спільним наказом Мінагрополітики і ДПС.

Постачальники спирту подають до 1 листопада року, що передує планованому, відповідним центральним і місцевим органам виконавчої влади, до сфери управління яких належать підприємства - постачальники спирту (далі - уповноважені органи), по одному примірнику договорів.

Уповноважені органи на підставі договорів: затверджують до 1 грудня року, що передує планованому, обсяги виробництва та споживання спирту за напрямами використання та інформують про це Мінекономрозвитку для складення і затвердження балансу виробництва та споживання спирту; оформляють і затверджують (на підставі копії довідки, зазначеної в абзаці першому пункту 3 цього Порядку) рознарядки та надсилають їх до Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПС (далі -департамент).

Наряд на відпуск спирту є документом суворої звітності, внесення змін до якого забороняється. Форма наряду на відпуск спирту, фракції головної етилового спирту, а також порядок його оформлення затверджується ДПС.

Підставою для оформлення нарядів на відпуск фракції головної етилового спирту є рознарядка уповноваженого органу та письмове звернення суб'єкта підприємницької діяльності до департаменту.

Відпуск спирту, фракції головної етилового спирту без наряду забороняється, крім випадків їх відпуску суб'єктам підприємницької діяльності, обсяги споживання спирту якими становлять до 60 декалітрів на квартал, за умови сплати акцизного податку за повною ставкою, що визначена законодавством.

Постачальники подають уповноваженим органам до 15 числа першого місяця наступного кварталу звіт про відвантаження спирту за встановленою формою.

Таким чином, аналіз вищезазначених норм законодавства, дає підстави вважати, що за відсутності у позивача відповідної ліцензії та з урахування реорганізації підприємства, у позивача у 2010-2011 році були відсутні можливості щодо укладення із покупцями договорів, як то передбачено вищезазначеним «Порядком».

Крім того, як вбачається із акту перевірки, підприємством своєчасно та в повному обсязі перераховувались кошти до Державного бюджету за акцизний збір. Таким чином ніяких збитків Держбюджету не завдано.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 13.09.2011 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 відповідачем винесені з порушенням вимог законодавства, а тому підлягають скасуванню.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладені понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору при звернені до суду згідно зі ст. 94 КАС України підлягають стягненню з Державного бюджету на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Барської державної податкової інспекції від 13.09.2011 року № № 1046/23, 1047/23, 1048/23.

Стягнути з Державного бюджету України на користь державного підприємства Барський спиртовий комбінат судові витрати в сумі 3 грн. 40 коп. (три грн. 40 коп.).

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя/підпис/ ОСОБА_5

Копія вірна:

Суддя:

Секретар:

28.10.2011