Справа № 810/2893/16
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2016-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 року 810/2893/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якому з урахуванням уточнень, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо ненадсилання боржнику документів виконавчого провадження;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 12500 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 серпня 2015 року на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії АП1 № 137435, інспектором ДПС винесено постанову серії ПС2 № 542723, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 255 грн. Позивач оскаржив зазначену постанову до суду та 01.04.2016 року її було визнано протиправною та скасовано. Проте, 24 серпня 2016 року позивач був зупинений інспектором ДПС Головного управління Національної поліції в Полтавській області, оскільки автомобіль, що належить позивачу перебуває у розшуку. Інформацію про розшук внесено до системи "Рубеж" на підставі постанов відповідача про арешт автомобіля Hyundai Accent та про його розшук від 16.06.2016 року. У зв'язку із викладеними обставинами, транспортний засіб позивача було вилучено і доставлено на спеціальний майданчик.

Як в подальшому стало відомо, що 05.11.2015 року відповідачем було відкрито виконавче провадження з примусового стягнення з ОСОБА_1 вищенаведеного штрафу. В межах виконання зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем винесена постанова про розшук та арешт майна, що у кінцевому випадку призвело до затримання працівниками ДАІ транспортного засобу позивача та доставлення його на спеціальний майданчик. Позивач вважає зазначені дії відповідача протиправними, оскільки про відкриття виконавчого провадження йому не було відомо, жодних повідомлень з виконавчої служби не надходило. Вважає, що така бездіяльність спричинила додаткові витрати, розлад здоровя, в результаті чого йому завдано матеріальної та моральної шкоди.

Позивач та його представник в судове засідання не прибули, проте надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, в порядку письмового провадження.

Представник Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив. В письмових запереченнях позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що на виконанні Відділу державної виконавчої служби з 05.11.2015 року перебував виконавчий документ - Постанова в справі про адміністративне правопорушення ПС2 № 542723 від 30.08.2015 року. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було встановлено, що боржникові належить на праві власності транспортний засіб та 16.06.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про розшук майна боржника та арешт майна. В звязку із тим, що постанова ПС2 № 542723 скасована судом, державним виконавцем 30.08.2016 року винесено постанови про зняття арешту з майна боржника, про зняття з розшуку майна боржника та про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що виконавчі дії були вчиненні на підставі, в межах та у спосіб передбачений чинним законодавством України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 серпня 2015 року на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії АП1 № 137435, інспектором ДПС-2 ОСОБА_2 винесено постанову серії ПС2 № 542723, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 255 грн.

18 вересня 2015 року Постанову від 30.08.2015 року ПС2 № 542723 було направлено до Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області для примусового виконання.

05 листопада 2015 року Дніпровським відділом державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження № 49246762 з примусового стягнення з ОСОБА_1 штрафу в сумі 255 грн. та надано боржнику строк для добровільного виконання до 12.11.2015 року.

В межах виконання зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем 16.06.2016 року винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та про розшук майна боржника.

Постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01.04.2016 року по справі № 209/4279/15-а постанову інспектора ДПС-2 ОСОБА_2 ПС2 № 542723 визнано протиправною та скасовано. Дана постанова суду набрала законної сили 12.06.2016 року.

В зв'язку із заявою позивача про долучення постанови Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01.04.2016 року по справі № 209/4279/15-а від 25.08.2016 року, 30.08.2016 року державним виконавцем винесено постанови про зняття арешту з майна боржника, про зняття з розшуку майна боржника та про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Надаючи правову оцінку діям відповідача, суд виходить із наступного.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон) визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до п. 8 ст. 17 Закону примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Державною виконавчою службою підлягають виконанню рішення інших органів державної влади у випадках, якщо за законом їх виконання покладено на державну виконавчу службу.

Статтею 25 Закону визначено, що державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення виконавчого документу до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та предявлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення. Державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п'ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно ч.1 ст. 31 Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Тобто, виходячи із вищевикладеного, державний виконавець після відкриття виконавчого провадження повинен був не пізніше наступного робочого дня надіслати постанову про відкриття провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Проте, як встановлено судом із витребуваної копії виконавчого провадження, що прошите, пронумероване та скріплене печаткою відповідача, постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 49246762 від 05.11.2015 року, в якій було встановлено семи денний строк для добровільного виконання, позивачу надіслано не було.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються.

На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника.

Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення.

Таким чином, суд погоджується з твердженням позивача щодо протиправної бездіяльності державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної, матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу, до суд вважає їх такими що підлягають частковому задоволенню, в звязку із наступним.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади, їх посадових та службових осіб при здійсненні ними службових повноважень.

За цією нормою Конституції України відшкодуванню шкоди в обов'язковому порядку передує встановлення судом незаконності рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб та щоб ця шкода була завдана саме цими рішеннями, діями та бездіяльністю.

У відповідності до ч.3 статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Згідно статті 1174 Цивільного кодексу України шкода завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні ним повноважень відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Позивач вважає, що йому завдана матеріальна шкода у розмірі 12500 грн. та просить її стягнути.

Так, в обґрунтування позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди позивач зазначив, що 25.04.2016 ним був укладений попередній договір, який передбачав виконання обовязку щодо укладання протягом чотирьох місяців з дня його підписання (до 26.08.2016) договору продажу транспортного засобу - автомобілю Hyundai Accent, який належить позивачу на праві приватної власності.

З метою забезпечення виконання зобовязання попереднім договором було передбачено, що майбутній покупець автомобіля в момент його укладення передає позивачу як власнику майна завдаток у розмірі 12500,00 грн., який буде врахований як аванс при укладенні основного договору.

Однак, як зазначає позивач, у звязку з накладенням на транспортний засіб арешту, він не зміг виконати умови попереднього договору та у визначений попереднім договором строк (до 26.08.2016) укласти договір купівлі-продажу, здійснити відчуження майна та отримати грошові кошти, що в свою чергу за невиконання зобовязання за попереднім договором він був вимушений повернути майбутньому покупцю завдатку у розмірі 12500,00 грн. та платіж за невиконання зобовязання відповідно до Цивільного кодексу України у розмірі 12500,00 грн.

З урахуванням наведеного позивач вважає, що він зазнав матеріальні збитки у розмірі 12500,00 грн.

Суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування йому матеріальної шкоди у розмірі 12500,00 грн., оскільки через встановлені судом протиправні дії виконавчої служби позивач був вимушений повернути майбутньому покупцю автомобіля завдаток, що передбачено умовами договору.

З приводу вимоги позивача про стягнення з відповідача 2000,00 грн. завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно Постанови Верховного суду України від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно правової позиції Верховного суду України, формами моральної шкоди є, зокрема, моральні чи фізичні страждання.

Так, суд вважає необґрунтованою позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача 2000,00 грн. завданої моральної шкоди, оскільки відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Зокрема, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди підлягає зясуванню факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведено, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Однак, в даному випадку позивач не навів доказів причинного зв'язку між діями відповідача та завданою йому моральною шкодою, не вказав конкретно у чому полягає така шкода, не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, а відтак відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що позивач просить суд компенсувати йому судові витрати у розмірі 7150,00 грн., які понесені ним у звязку з судовим розглядом даної справи.

На підтвердження зазначених обставин позивачем долучено до матеріалів справи копії договору від 07.09.2015 №52 про надання правової допомоги, свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю, додаткової угоди від 06.09.2015 №2 до договору від 07.09.2015 №52 про надання правової допомоги, актів прийняття-передачі наданих послуг від 10.09.2016 №6, від 20.09.2016 №7, від 26.09.2016 №8, від 04.10.2016 №9, товарних чеків від 10.09.2016 №07/09, від 20.09.2016 №29/09, від 26.09.2016 №34/09, від 04.10.2016 №05/10.

Частиною третьою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Так, в силу приписів статті 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 №4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що компенсація судових витрат здійснюється саме за участь особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Проте, слід зазначити, що, по-перше, судом у даній справі не проводились окремі процесуальні дії поза судовим засіданням. По-друге, у судових засіданнях під час розгляду справи представник позивача ОСОБА_3 не приймала участь.

При цьому, суду не надано доказів вартості представництва інтересів позивача в суді, оскільки в актах прийняття-передачі наданих послуг у графі "зміст правової допомоги" така послуга як представництво інтересів в суді відсутня.

Крім того, зі змісту переліку наданих послуг, які зазначені в актах прийняття-передачі наданих послуг, вбачається що вони мали консультаційний характер. Тому, такі витрати є документально не підтвердженими, отже підстави для їх компенсації відсутні.

В той же час, матеріалами справи підтверджено судові витрати позивача по сплаті судового збору.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області при проведенні виконавчих дій по виконавчому провадженню № 49246762.

Стягнути з Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 12500 (дванадцять тисяч п'ятсот) грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень - Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області () судовий збір у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Василенко Г.Ю.