Справа № 826/25985/15
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

20 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання дій неправомірними, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання дій неправомірними, стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вважає протиправною невиплату йому під час звільнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі його середньомісячної заробітної плати, що складає 6519,41грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року у задоволенні вказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 30.06.2015 року № 1629-к позивач звільнений з посади головного спеціаліста відділу координації співробітництва з міжнародними фінансовими організаціями та міжнародної технічної допомоги департаменту співробітництва з міжнародними фінансовими організаціями та координації міжнародної технічної допомоги 30.06.2015 року у зв'язку з реорганізацією та зміною структури центрального апарату Міністерства, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачу при звільненні було виплачено вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку, компенсацію за 21 календарний день щорічної відпустки за період роботи з 09.10.2013 року по 08.10.2014 року та за 22 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 09.10.2014 року по 30.06.2015 року.

Не погоджуючись з тим, що при звільненні йому Міністерством не було виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік у розмірі 6519,41грн., позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про державну службу» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Згідно з п.п. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов'язковою виплатою та надається за рішенням керівника на підставі заяви працівника.

Зазначена матеріальна допомога виплачується працівникові, зокрема, у разі скрутного матеріального становища, у зв'язку з тривалою хворобою тощо. Рішення про надання такої матеріальної допомоги приймається керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника.

Відповідно до пункту 4 розподілу обов'язків між Міністром економічного розвитку і торгівлі, заступником Міністра, заступником Міністра - Торговим представником та заступником Міністра - керівником апарату затвердженого наказом Мінекономрозвитку від 02.12.2014 року № 1434 «Про розподіл обов'язків між Міністром економічного розвитку і торгівлі, заступником Міністра, заступником Міністра - Торговим представником та заступником Міністра - керівником апарату» заступник Міністра - керівник апарату підписує накази та інші документи щодо виплати матеріальної допомоги, премій та встановлення надбавок державним службовцям і працівникам апарату Мінекономрозвитку.

Згідно з пунктом 12 порядку організації бухгалтерського обліку в Мінекономрозвитку України затвердженого наказом Міністерства від 01.07.2014 року № 761 матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань виплачується в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника, на підставі наказу Мінекономрозвитку. Розмір кожної матеріальної допомоги визначається в розрахунках до кошторису Мінекономрозвитку залежно від розміру видатків на оплату праці, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач звертався до Міністра економічного розвитку і торгівлі України з заявами від 31.03.2015 року та від 13.07.2015 року про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з урахуванням складності здоров'я його дитини.

Проте, відповідачем рішення про виплату такої допомоги за вищевказаними заявами не приймалося, а копії звернень, які наявні в матеріалах справи, не містять в собі резолюцій, які б свідчили про їх задоволення.

Окрім цього, статтею 11 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та пунктом 13 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 459 визначено, що структуру апарату Мінекономрозвитку затверджує Міністр.

У зв'язку з цим, на виконання пункту 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», відповідно до якого керівникам органів виконавчої влади з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів належало вжити заходів щодо скорочення чисельності працівників цих органів на 20 відсотків, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, вирішено переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг, наказом від 27.02.2015 року № 171 в Мінекономрозвитку була затверджена нова структура апарату Міністерства, а з 02.03.2015 року було введено в дію новий штатний розпис у складі 854 штатних одиниць з урахуванням скорочення апарату Міністерства на 389 посад.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців Мінекономіки є Державний бюджет України.

Судом першої інстанції було встановлено, що затверджений фонд оплати праці на червень 2015 року дав можливість здійснити розрахунок першочергово з працівниками, посади яких скорочувались, а відтак, видатки фактично перевищили межі асигнувань на оплату праці затверджених у кошторисі Міністерства, а додаткового фінансування на заробітну плату кошторисом видатків не планувалось.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України є невиплата сум, що належать працівникові від підприємства, установи. Організації у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного після його звернення з вимогою про розрахунок.

Зважаючи на ту обставину, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань позивачу за його заявами від 31.03.2015 року та 13.07.2015 року виплаті не підлягала, оскільки рішення щодо її виплати не було прийнято, у відповідача був відсутній обов'язок по її виплаті позивачу у день звільнення, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що вимога про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та стягнення з відповідача на користь позивача матеріального допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі його середньомісячної заробітної плати, а саме: 6519,41грн., задоволенню не підлягає.

Також, не підлягають до задоволення і вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 30.06.2015 року по день постановлення рішення у даній справі та моральної шкоди у розмірі 8000 грн., оскільки вони є похідними від попередніх.

З урахуванням вказаного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов є таким, що задоволенню не підлягає.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовуються наведеним вище, а тому підстави для її задоволення відсутні.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 20.10.2016 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.