Справа № 826/17587/14
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

20 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Троян Н.М.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Лекс-Сервіс", третьої особи - ОСОБА_7 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Лекс-Сервіс" до Національного банку України, третя особа - ОСОБА_7 про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови від 03.11.2014 № 699 в частині, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Лекс-Сервіс" звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з з позовом до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_7, в якому просила: визнати протиправними та такими, що становлять дискримінацію за ознакою місця проживання/реєстрації/місця знаходження, дії Національного банку України щодо встановлення обтяжень в реалізації фізичними та юридичними особами, які знаходяться (зареєстровані/постійно проживають) на території вільної економічної зони «Крим», права на здійснення банківських операцій та обміну валюти; визнати протиправною та скасувати постанову Правління Національного банку України № 699 від 03.11.2014 «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим» в частині: пунктів 1, 6, 7 - в цілому, абзацу 3 пункту 2; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_3 4 800, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_5 5 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_4 3 500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_2 4 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_9 3 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Лекс-Сервіс", ОСОБА_7 - задоволено частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва 22 січня 2015 року - скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 03 листопада 2014 року №699 "Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони "Крим" та ухвалити у вказаній частині нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасувано пункт 1 постанови Правління Національного банку України від 03 листопада 2014 року №699 "Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони "Крим".

У решті постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Лекс-Сервіс", третя особа - ОСОБА_7, до Національного банку України про визнання протиправними дій, скасування постанови та стягнення моральної шкоди - залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.12.2015 №К/800/40660/15, К/800/41184/15 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2015 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01.09.2015 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції у зв'язку з порушенням норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України

11 квітня 2015 року Окружного адміністративного суду м. Києва подано заяву щодо подання уточненої позовної заяви про визнання недійсною постанови Правління Національного банку України «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим» (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою НБУ від 16.12.2014 року № 810) та просили: визнати протиправними та такими, що ставлять дискримінацію за ознакою місця проживання/реєстрації/місця знаходження, дії Національного банку України щодо встановлення обмежень в реалізації фізичними та юридичними особами, які знаходяться (зареєстровані/постійно проживають) на території вільної економічної зони «Крим», права на здійснення банківських операцій та обміну валют; визнати протиправною та скасувати постанову Правління Національного банку України № 699 від 03.11.2014 року «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим»» (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою НБУ від 16.12.2014 року № 810) в частині: пунктів 1, 6, 7 - в цілому, абзацу 4 пункту 2; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_3 30 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_5 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_4 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_2 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_9 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачі та третя особа подали апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що відповідно до статей 7, 25, 30, 44, 45, 56 Закону України «Про Національний банк України», статей 9, 12 Закону України від 12.08.2014 №1636-VII «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» (далі за текстом - Закон), розділів II та III Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та вимог постанови Правління Національного банку України від 06.05.2014 №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», Правлінням Національного банку України прийнято постанову «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим» від 03.11.2014 №699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810) (далі за текстом - Постанова №699).

Пунктом 1 Постанови №699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810) установлено, що для цілей застосування нормативно-правових актів Національного банку України: особа, місцезнаходження якої (зареєстрована/постійно проживає) на території вільної економічної зони «Крим» (далі - суб'єкт Криму), прирівнюється до нерезидента (за інвестиційними операціями - до іноземного інвестора); фізична особа, яка є внутрішньо переміщеною особою та отримала передбачену законодавством України довідку, що засвідчує її проживання на материковій частині України, є резидентом України. Для цілей ідентифікації внутрішньо переміщеної особи місцем її проживання на території України є адреса житла, зазначена у довідці; договори, укладені суб'єктами Криму із суб'єктами з місцезнаходженням (зареєстровані/постійно проживають) на іншій території України (далі - материкова територія України), є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів) під час застосування нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішнього переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - тон № 1706), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно оживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Національний банк України, зважаючи на норми Закону № 1706, визначив Постанові № 699 із змінами, що фізична особа, яка є внутрішньо переміщеною особою та отримала передбачену законодавством України довідку, що засвідчує її проживання на материковій частині України, є резидентом України.

Згідно зі статтею 4 Закону № 1706 факт внутрішнє переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Зокрема, для отримання довідки внутрішнього переміщеної особа має звернутися до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення за місцем фактичного проживання із заявою про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII (із доповненнями згідно із Законом України від 12.08.2014 № 1635 - VII), «за зверненням громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї, за місцем їх перебування оформляються і видаються органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, довідки, що підтверджують місце їх перебування».

Такі довідки видаються громадянам у день звернення на підставі паспорта громадянина України чи іншого документа, до якого згідно із Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" вносяться відомості про реєстрацію місця проживання, та письмової заяви, в тій зазначається адреса, за якою громадянину може бути вручена офіційна кореспонденція. При цьому відомості (відмітка) про місце перебування такої особи не вносяться до її паспорта.

Зразок та порядок видачі довідки, що підтверджує місце перебування, зразок письмової заяви, яка подається громадянином для одержання довідки, затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері міграції (імміграції та еміграції), у чому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством лтегорій мігрантів.

Зокрема, такою довідкою може бути: довідка про реєстрацію місця проживання/перебування особи, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 № 1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів»; довідка, що підтверджує місцеперебування громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26.09.2014 № 997 «Про затвердження зразка та Порядку видачі довідки, що підтверджує місцеперебування громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї, та зразка письмової заяви; довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Отже, якщо фізична особа пред'явила в банк одну із вищезазначених довідок, то банк відкриває їй рахунок, як резиденту України.

Водночас, слід звернути увагу, що прийнятою Кабінетом Міністрів України 04.06.2014 постановою № 289 «Про затвердження Порядку оформлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, громадянам, які проживають на тимчасово окупованій території України", визначено особливості оформлення гокументів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, громадянам, які проживають на тимчасово окупованій території України».

Що стосується абзацу 4 пункту 2 Постанови № 699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810), резиденти здійснюють перекази в іноземній валюті та гривні на користь суб'єктів Криму з метою оплати зобов'язань, пов'язаних з розташованим на території Криму майном (крім цінних паперів), що було набуте цими резидентами до набрання чинності Законом.

Статтею 58 Конституції України визначено, що Закони та інші зормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли іони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, (положенню частини першої статті 58 дано офіційне тлумачення згідно з Рішенням конституційного Суду України від 09.02.99 р. № 1-рп/99)

Тобто, резиденти здійснюють перекази в іноземній валюті та гривні на користь суб'єктів Криму з метою оплати зобов'язань, пов'язаних з гозташованим на території Криму майном, (виконання правочинів) до габрання чинності Закону № 1636 (до 27.09.2014).

Що стосується пункту 6 Постанови №699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810) визначено банкам України зупинити за відкритими до набрання чинності Законом поточними рахунками юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, самозайнятих фізичних осіб - суб'єктів Криму (далі - юридичні особи - суб'єкти Криму) здійснення операцій, крім: зарахування коштів з вкладного (депозитного) рахунку, а також нарахованих відсотків за вкладом (депозитом); зарахування придбаної іноземної валюти; зарахування коштів у рамках виконавчого провадження; примусового стягнення та арешту коштів у порядку, визначеному нормативно-правовими актами Національного банку України з питань безготівкових розрахунків; завершальних операцій з перерахування коштів на рахунок цієї юридичної особи, відкритий за межами України.

Банкам ужити заходів щодо закриття поточних рахунків юридичних осіб - суб'єктів Криму.

Банк закриває вкладний (депозитний) рахунок юридичної особи - суб'єкта Криму, відкритий до набрання чинності Законом, зі спливом установленого договором строку, а кошти перераховуються банком на визначений юридичною особою поточний рахунок, відкритий у банках України або за її межами.

Банк може здійснювати подальше обслуговування відкритого до набрання чинності Законом поточного рахунку фізичної особи - суб'єкта Криму після укладення договору про зміну режиму використання цього поточного рахунку на режим поточного рахунку фізичної особи - нерезидента та змінивши відповідний параметр аналітичного обліку.

Банк закриває поточний рахунок фізичної особи - суб'єкта Криму, відкритий до набрання чинності Законом, у порядку, визначеному нормативно-правовим актом Національного банку України з питань відкриття, використання і закриття рахунків. Залишок коштів на поточному рахунку фізичної особи - суб'єкта Криму перераховується на рахунок цієї фізичної особи, відкритий як нерезиденту в банках України, або на рахунок, відкритий за її межами.

Банк закриває відкритий до набрання чинності Законом вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи - суб'єкта Криму відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Кошти перераховуються банком на рахунок цієї фізичної особи - нерезидента, відкритий у банках України, або на рахунок, відкритий за її межами.

Банк має право здійснювати купівлю російських рублів за гривні, що залишилися на поточному рахунку суб'єкта Криму, для їх переказу на рахунок цього суб'єкта, відкритий за межами України.

Переказ залишку коштів з рахунків суб'єктів Криму в гривнях на їх рахунки за межами України банк здійснює через кореспондентські рахунки банків-нерезидентів у гривнях, що відкриті в уповноважених банках.

Відповідно до статті 1075 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка закривається за заявою клієнта у будь-який час.

Порядок закриття банками рахунків клієнтів врегульований у главі 20 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затверджена постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492 (далі - Інструкція № 492).

Крім цього, пункт 20.6 глави 20 Інструкції № 492 обумовлює, що банк за наявності коштів на поточному рахунку, який закривається на підставі заяви клієнта, здійснює завершальні операції за рахунком з виконання платіжних вимог на примусове списання (стягнення) коштів, виплати коштів готівкою, перерахування залишку коштів згідно з дорученням клієнта тощо. Датою закриття поточного рахунку вважається наступний після проведення останньої операції за цим рахунком день. У заяві про закриття поточного рахунку (паперовій копії заяви в електронній формі) головний бухгалтер банку або інша повноважена особа банку зазначає дату та час отримання заяви, дату закриття гахунку та засвідчує це своїм підписом.

Заява про закриття поточного рахунку зберігається в справі з юридичного оформлення рахунку. У день закриття поточного рахунку банк зобов'язаний видати клієнту довідку про закриття рахунку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що окупація території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя внаслідок збройної агресії Російської Федерації призвела до порушення функціонування банківської та економічної системи цих територіях.

Згідно з статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який набрав чинності 27 квітня 2014 року, відповідальність за порушення зазначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, відшкодування матеріальної моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації юридичним особам, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладаються на Російську Федерацію як на державу - окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права

Колегія суддів звертає увагу на те, що Постанова № 699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810) із змінами прийнята Правлінням Національного банку України, зокрема, на виконання вимог статей 7, 25, 30, 44, 45, 56 Закону України «Про Національний банк України» та регулює питання застосування та дотримання норм валютного законодавства зі сторони банків України та осіб (фізичних, юридичних), які визначені нормативно - правовими актами Національного банку України, та жодним чином не впливає на права та інтереси громадян України у розумінні положень статті 92 Конституції України.

Зокрема, слід ще раз наголосити, що Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» від 12.08.2014 року № 1636-VІІ є спеціальним законом, що визначає особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України згідно із статтею 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014року № 1207- VII створює вільну економічну зону «Крим» та врегульовує інші аспекти правових відносин між фізичними і юридичними ісобами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами.

Відповідно до положень статті 3 Закону № 1636 на території ВЕЗ «Крим» піє особливий правовий режим економічної діяльності фізичних та юридичних осіб, у тому числі особливий порядок застосування норм регуляторного, податкового та митного законодавства України, а також особливий режим внутрішньої та зовнішньої міграції фізичних осіб.

Зокрема, статтями 9 та 10 Закону № 1636 визначені механізми щодо дії валютного та платіжних режимів у межах вільної економічної зони «Крим» та застосування окремих норм регуляторного законодавства на території вільної економічної зони «Крим», які поширюються на взаємовідносини між суб'єктами господарювання, юридичних та фізичних осіб тощо.

У зв'язку з неможливістю здійснювати банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг на тимчасово окупованій території, Правління Національного банку України прийняло 06.05.2014 Постанову № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» та згідно із якою були відкликані та анульовані банківські ліцензії та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної республіки Крим і міста Севастополя.

Щодо положень визначених пунктом 7 Постанови №699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810), переміщення готівкових російських рублів через адміністративний кордон ВЕЗ «Крим» забороняється, за винятком їх переміщення фізичними особами в сумі, що не перевищує в еквіваленті 10000 гривень, за умови усного декларування посадовій особі митниці.

Вважаючи вказані положення такими, що містять дискримінаційні ознаки, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивачі звернулися з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначені у положенняхстатті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно із приписами частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

При цьому, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині (частина восьма статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

За посиланням позивачів, Постанова № 699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810) прийнята Національним банком України на порушення статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи слід звернути увагу на наступне.

У відповідності до частини 1 статті 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України (частина перша статті 6 Закону України «Про Національний банк України»).

При цьому, згідно із приписами статті 7 Закону України «Про Національний банк України» до інших функцій Національного банку України віднесені, зокрема, такі: 1)відповідно до розроблених Радою Національного банку України Основних засад грошово-кредитної політики визначає та проводить грошово-кредитну політику; 2)монопольно здійснює емісію національної валюти України та організує готівковий грошовий обіг; 4)встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна; 5)організовує створення та методологічно забезпечує систему грошово-кредитної і банківської статистичної інформації та статистики платіжного балансу; 6)регулює діяльність платіжних систем та систем розрахунків в Україні, визначає порядок і форми платежів, у тому числі між банками; 14)здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій; 20)визначає особливості функціонування банківської системи України в разі введення воєнного стану чи особливого періоду, здійснює мобілізаційну підготовку системи Національного банку.

Статтею 30 Закону України "Про Національний банк України" визначено, що Національний банк відповідно до законодавства України про зовнішньоекономічну діяльність та систему валютного регулювання і валютного контролю регулює імпорт та експорт капіталу.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

У свою чергу, нормативно-правовим актом, який визначає особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України згідно із статтею 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», створює вільну економічну зону «Крим» (далі - ВЕЗ «Крим»), та врегульовує інші аспекти правових відносин між фізичними і юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами, є Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України».

Приписами підпункту 2 пункту 6 Прикінцевих положень Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» визначено протягом 30 днів з дня набрання чинності цим Законом Національному банку України, центральним органам виконавчої влади, Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку прийняти відповідні акти, що випливають з норм цього Закону.

Так, за твердженнями відповідача, що також відображено у преамбулі оскаржуваної постанови, визначено, що остання прийнята на виконання положень Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України».

Згідно з пунктом 5.3 статті 5 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», фізична особа, яка має податкову адресу (місце проживання), юридична особа (відокремлений підрозділ), яка має податкову адресу (місцезнаходження) на території ВЕЗ «Крим», прирівнюються з метою оподаткування до нерезидента.

Для цілей застосування податкового та митного законодавства договори, укладені між суб'єктами господарювання із місцезнаходженням (місце проживання) на території ВЕЗ «Крим» та іншими суб'єктами господарювання, є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів) (пункт 6.5 статті 6 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України»).

Фізичні особи (іноземці, особи без громадянства, громадяни України), які мають місце проживання на тимчасово окупованій території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають на іншій території України, а також юридичні особи та їх відокремлені підрозділи із місцезнаходженням на тимчасово окупованій території України для цілей здійснення митних формальностей визнаються нерезидентами (пункт 12.5 статті 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України»).

На підставі викладеного, Київським апеляційним адміністративним судом прийнято ухвалу від 21.04.2015 у даній справі про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності окремих положень Закону України від 12.08.2014 №1636-VII «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» положенням Конституції України, а саме: пункту 5.3 статті 5, пункту 6.5 статті 6 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» від 12.08.2014 №1636-VII положенням статті 8, частини другої статті 19, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин першої та другої статті 24, статті 33, статті 64 та статті 133 Конституції України в їх системному взаємозв'язку.

Так, листом від 08.07.2015 №201-2175/0/8-15 Верховний Суд України направив на адресу Київського апеляційного адміністративного суду постанову Пленуму Верховного Суду України від 03.07.2015 №16 «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо конституційності пункту 5.3 статті 5 та пункту 6.5 статті 6 Закону України від 12 серпня 2014 року №1636-VIII «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України».

У вказаній постанові зазначено, що положення Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» наділяють Національний банк України повноваженнями виключно в аспекті встановлення режимів здійснення платежів (переказів), які здійснюються через установи банків, у тому числі в іноземній валюті, вивезення та ввезення готівкових коштів та банківських металів, які безпосередньо не стосуються питань сплати податків чи мита, оскільки саме ці питання є предметом регулювання Закону.

При цьому, вказано, що приписи пункту 5.3 статті 5 та пункту 6.5 статті 6 вказаного Закону стосуються особливостей упорядкування суспільних відносин у частині справляння податків на території вільної економічної зони «Крим», а також поставки товарів на (з) територію вільної економічної зони «Крим».

У зв'язку з вказаним, Верховним Судом України зроблено висновок, що компетенція Національного банку України, як регулятора суспільних відносин, поширюється на порядок діяльності платіжних систем та систем розрахунків в Україні, порядок платежів, у тому числі в іноземній валюті, тоді як предметом регулювання зазначених положень Закону є податки та мито.

Відтак, за висновками Верховного Суду України, оскаржуваним пунктом 1 постанови №699 Національний банк України врегулював ширше коло відносин, ніж було передбачено Законом, та на власний розсуд ототожнив (допустив підміну економічних понять) «мито» та «податки» з валютним і зовнішньоекономічним регулювання.

Проте, суд першої інстанції правомірно дійшов до правильного висновку та не погодився з висновками Верховного Суду України, керуючись пунктом 2 частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як було зазначено вище, приписами пункту 12.5 статті 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», на виконання якого, зокрема, була прийнята оскаржувана Постанова №699, передбачено, що фізичні особи (іноземці, особи без громадянства, громадяни України), які мають місце проживання на тимчасово окупованій території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають на іншій території України, а також юридичні особи та їх відокремлені підрозділи із місцезнаходженням на тимчасово окупованій території України для цілей здійснення митних формальностей визнаються нерезидентами.

У свою чергу, нормативно-правовим актом, який регулює питання державної митної справи, є Митний кодекс України.

Так, пунктом 29 частини першої статті 4 Митного кодексу України визначено, що митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

У той же час, згідно з частиною третьою статті 197 Митного кодексу України, обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватися Національним банком України.

При цьому, органи доходів і зборів взаємодіють із Національним банком України, Рахунковою палатою, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері фінансів, державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та у сфері фінансового контролю в порядку, визначеному законодавством України (стаття 559 Митного кодексу України).

З огляду на викладене, слід також звернути увагу, що положеннями статей 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» визначені особливості здійснення контролю податковими органами порядку зарахування виручки резидентів у іноземній валюті та здійснення імпортних операцій резидентів, якими, у тому числі, Національному банку України надано право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків в іноземній валюті, ніж ті, що визначені приписами вказаних статей.

При цьому, пунктом 12.8 статті 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» визначені особливості валютного та платіжного режимів, регулювання яких відноситься в тому числі, до кола повноважень Національного банку України згідно із приписами статті 7 Закону України "Про Національний банк України".

Таким чином, враховуючи наведені законодавчі положення вбачається, що Національний банк України наділений повноваженнями у сфері регулювання певного кола валютних і зовнішньоекономічних правовідносин, які впливають на формування податкової і митної політики і є невід'ємно пов'язаними.

А тому відповідач, приймаючи оскаржувану Постанову № 699(з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810), правомірно діяв на виконання положень статей 9, 12, підпункту 2 пункту 6 Прикінцевих положень Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» (у тому числі і пункту 12.5 статті 12 цього Закону) шляхом фактичного дублювання вказаних положень у Постанові № 699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810) в частині надання визначення поняттю «нерезидент».

Відтак, доводи позивачів про порушення відповідачем при прийнятті оскаржуваної Постанови № 699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810) приписів статті 19 Конституції України, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

При цьому, слід звернути увагу, що внесення до Постанови № 699 «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим» змін постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 № 810, яким пункт 1 доповнено абзацом такого змісту: «фізична особа, яка є внутрішньо переміщеною особою та отримала передбачену законодавством України довідку, що засвідчує її проживання на материковій частині України, є резидентом України. Для цілей ідентифікації внутрішньо переміщеної особи місцем її проживання на території України є адреса житла, зазначена у довідці», надає вказаним особам, до кола яких також віднесені і позивачі, можливість підтвердження свого статусу як резидента у межах спірних правовідносин.

Зазначені положення Постанови № 699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810) відповідають приписам статей 1, 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Слід зазначити, що згідно із приписами частини першої статті 4 названого Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є безстроковою, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Абзац 4 пункту 1 Постанови №699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810), який визначає, що «договори, укладені суб'єктами Криму із суб'єктами з місцезнаходженням (зареєстровані/постійно проживають) на іншій території України (далі - материкова територія України), є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів) під час застосування нормативно-правових актів Національного банку України» є логічним продовженням попередніх положень пункту 1 Постанови №699, правомірність яких підтверджена судом.

Щодо решти позовних вимог слід зазначити наступне.

Пунктом 7.1 статті 7 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» передбачено, що на фізичних осіб, які перетинають адміністративний кордон ВЕЗ «Крим», поширюється дія розділу №ХІІ Митного кодексу України з урахуванням положень статті 9 цього Закону щодо переміщення валютних цінностей.

Приписи пункту 9.1 статті 9 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» визначають, що на території ВЕЗ «Крим» може застосовуватися мультивалютний режим, за яким в оплату вартості товарів (робіт, послуг), що продаються (надаються) у межах ВЕЗ «Крим», приймається як гривня, так і валюти іноземних країн, включені Національним банком України до 1-2 груп Класифікатора іноземних валют та банківських металів.

Будь-які безготівкові платежі (перекази) з території ВЕЗ «Крим» на іншу територію України чи з іншої території України на територію ВЕЗ «Крим» здійснюються виключно у гривні або у вільно конвертованій валюті. Особливості режиму таких платежів (переказів) встановлюються Національним банком України.

Відповідно до пункту 6.3 статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України.

Особливості режиму таких платежів і були встановлені, зокрема, пунктом 6 Постанови №699.

Згідно з підпунктом 1 пункту 12.8 статті 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», під час режиму тимчасової окупації валютний та платіжний режими діють з урахуванням того, що система електронних платежів Національного банку України та внутрішньодержавні платіжні системи, платіжними організаціями яких є резиденти України, не застосовуються на тимчасово окупованій території України.

Тобто, встановлення порядку відкриття банками рахунків та режими їх використання належить до виключної компетенції Національного банку України.

Так, зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді та частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченимистаттею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, враховуючи, що до виключної компетенції відповідача належить повноваження щодо встановлення порядку відкриття банками рахунків та їх режимів, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо необґрунтованість позовних вимог у вказаній частині.

Крім того, враховується, що відповідно до частини третьої статті 1075 Цивільного кодексу України, залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Тобто, обов'язковою передумовою для закриття рахунку є видача залишку коштів клієнту або перерахування за його вказівкою на інший рахунок в строки і в порядку, встановленими банківськими правилами.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відтак, посилання позивачів на порушення їх права власності на грошові кошти внаслідок набрання чинності оскаржуваним пунктом 6 Постанови № 699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810) є безпідставним, адже, останніми не подано доказів по-перше, позбавлення їх права володіння, користування та розпорядження коштами на рахунках, що були відкриті у банківських установах ВЕЗ «Крим», а по-друге, порушення фінансовими установами своїх зобов'язань за поточними рахунками позивачів внаслідок дії приписів Постанови №699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810).

При цьому, враховується, що вчинення дій щодо закриття рахунків не означає безумовне закриття банками рахунків без дотримання законодавчо встановленої процедури, у зв'язку з чим твердження позивачів про порушення їх права власності оскаржуваним пунктом Постанови №699 є необґрунтованими.

З огляду на викладене, посилання позивачів на порушення їх прав положеннями абзацу 4 пункту 2 та пункту 6 оскаржуваної постанови не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Щодо правомірності пункту 7 Постанови № 699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810), слід звернути увагу на наступне.

Пунктом 9.2 статті 9 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» закріплено, що фізичні особи мають право ввезти на територію ВЕЗ «Крим» або вивезти з неї на іншу територію України готівкові кошти або банківські метали на суму, встановлену Національним банком України згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та відповідно до вимогЗакону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму».

Відповідно до підпункту 2 пункту 12.8 статті 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», під час режиму тимчасової окупації валютний та платіжний режими діють з урахуванням того, що переміщення готівкової валюти держави-окупанта через адміністративний кордон ВЕЗ «Крим» забороняється, за винятком її переміщення фізичними особами в сумі, що не перевищує в еквіваленті 10000 гривень, за умови усного декларування посадовій особі митниці.

Аналогічні положення викладені й у пункті 7 Постанови №699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810), відтак, підстави стверджувати про невідповідність оскаржуваної постанови правовому акту вищої юридичної сили у вказаній частині - відсутні.

Надаючи оцінку твердженням позивачів та третьої особи про недотримання Національним банком України вимог чинного законодавства про заборону дискримінації, слід зазначити наступне.

Позивачі та третя особа посилаються на «Звіт про стан справ із дотриманням прав людини та прав національних меншин», оприлюднений 12 травня 2014 року (Гаага/Варшава).

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначений вище звіт містить оцінку стану справ із дотриманням прав людини та прав національних меншин в Україні на тлі подій, що відбувались у ході його підготовки та носить рекомендаційний характер.

При цьому, звертає увагу на обов'язкові приписи Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» та на практику Європейського суду з прав людини, а саме справи «Пічкур проти України» (рішення від 07.11.13 року), «Вілліс проти Сполученого Королівства» (рішення від 11.06.02 року), «Ван Раалте проти Нідерландів» (рішення від 27.02.97 року), дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

При цьому, у відповідності до статті 8 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», відповідачем було проведено антидискримінаційну експертизу проекту Постанови № 699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810), про що складено відповідний висновок.

Відтак, застосування відповідачем певних обмежувальних заходів ґрунтується на необхідності виконання відповідачем приписів Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», які є загальнообов'язковими, а, відтак, переслідують легітимну мету та не можуть вважатися такими, що містять ознаки дискримінації осіб.

Щодо вимог позивачів про стягнення на їхню користь моральної шкоди, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 Цивільного кодексу України).

Приписами частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом зазначених норм підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності є наявність моральної шкоди, протиправність дій бездіяльності) заподіювана шкоди, його вина, а також наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправною дією. Відсутність хоча б однієї з цих складових виключає можливість притягнення особи до відповідальності за заподіяння моральної шкоди.

Зазначалось, позовна заява не містить жодного доказу, який би підтвердив вину Національного банку України, також у позові відсутні посилання на закони, підзаконні акти і докази, з яких вбачалась би -неправомірність рішень, дій чи бездіяльності центрального банку України. Це тягне за собою відсутність можливості згідно з статтею 23 ЦК України встановити, якими саме діями, рішеннями Національний банк нібито завдав страждань особам.

Під час судового розгляду справи судом надана оцінка оскаржуваним положенням Постанови №699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810), доводам позивачів з яких вони оскаржують ці положення, внаслідок чого встановлено необгрунтованість позовних вимог.

Відтак, доводи позивачів про наявність заподіяної моральної шкоди діями відповідача із прийняття оскаржуваної Постанови №699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810), не приймаються судом першої інстанції до уваги, з чим погоджується й колегія суддів, оскільки відсутня протиправність діяння Національного банку України в межах спірних правовідносин, відсутня наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в його заподіянні.

Окрім вище зазначеного колегія суддів звертає увагу на те, що позивачі оскаржують Постанову № 699 з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 № 810, якою надано дозвіл на здійснення банківських операцій, тому права позивачів в цій частині не порушено.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необґрунтованість позовних та, як наслідок, про відмову в їхньому задоволенні.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Щодо заявленої вимоги представника позивачів щодо винесення окремої ухвали, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 166 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Отже, якщо при розгляді справи суд установить порушення закону, він може винести окрему ухвалу.

Дії суддів при розгляді справи, які не стосуються суті винесення рішення можуть бути оскаржені у відповідності до вимог діючого законодавства.

Відповідно до вище зазначеного, колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська фірма "Лекс-Сервіс", третьої особи - ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 липня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 25 жовтня 2016 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.