Справа № 802/1060/16-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 р. м. Вінниця

Справа № 802/1060/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

суддів Мультян Марини Бондівни,

ОСОБА_1,

за участю:

секретаря судового засідання: Кулика Віталія Віталійовича,

позивача: не з'явився,

представника відповідача 1, 2 в

режимі відеоконференції: ОСОБА_2,

представника відповідача 3: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Голови ОСОБА_4 поліції України ( відповідач 1 ), ОСОБА_4 поліції України ( відповідач 2 ), Державної казначейської служби України (відповідач 3 ) про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Голови ОСОБА_4 поліції України ( далі відповідач 1 ), Державної казначейської служби України ( далі відповідач 3 ) про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 25.07.2016 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та, окрім іншого, витребувано та зобовязано ОСОБА_4 поліцію України надати суду належним чином завірені копії скарг ОСОБА_3 від 15.04.2016 з відмітками про їх реєстрацію в ОСОБА_4 поліції України, а також відомості щодо розгляду скарг та надання відповіді заявнику. Разом з тим, станом на 06.10.2016 витребувані, згідно вищезазначеної ухвали, докази в повному обсязі суду не надано, у зв'язку з чим справу розглянуто на підставі наявних матеріалів.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначила, що 15.04.2016 вона направила на адресу Голови ОСОБА_4 поліції України та Міністра внутрішніх справ України дві скарги аналогічного змісту щодо проведення службового розслідування стосовно начальника ГУНП у Вінницькій області та притягнення його до дисциплінарної відповідальності за бездіяльність щодо розшуку транспортних засобів боржника ОСОБА_5 та бездіяльність щодо розгляду скарги заявниці від 27.02.2016 року, зобов'язання начальника ГУНП у Вінницькій області надати обґрунтовану відповідь на надіслані позивачем до ГУНП у Вінницькій області скарги та вжити заходів для розшуку транспортних засобів боржника. Однак, на свої скарги позивач отримала лише копію листа за підписом заступника директора Департаменту режимно секретного та документального забезпечення МВС України ОСОБА_6 адресованого ОСОБА_4 поліції України, в якому повідомлялось про надсилання за належністю її звернення від 15.04.1016 року на адресу Міністра МВС України.

Не дивлячись на те, що встановлені законом строки розгляду її скарг пройшли, будь-яких відповідей по суті розгляду скарг позивач ні від Голови ОСОБА_4 поліції України, ні від підлеглих їй осіб не отримала.

Отже, позивач вважає, що відповідачем 1 порушено положення ст. 40 Конституції України, ст.ст. 19, 20 Закону України "Про звернення громадян" в частині надання обґрунтованої відповіді на її звернення та положення ст.ст. 22, 24, 40 Закону України "Про ОСОБА_4 поліцію" та ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" в частині виконання завдань та обов'язків, покладених на ОСОБА_4 поліцію, і, як наслідок, порушення права позивача на здійснення розшуку майна боржника, як складової права на виконання судового рішення, яким їй присуджено грошові кошти з боржника. Крім того, ОСОБА_3 стверджує, що бездіяльністю відповідача 1 їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, переживаннях, яких вона зазнала у зв'язку з незаконною бездіяльністю відповідача 1, що призвело до погіршення можливостей реалізації її звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв'язків та вимагає додаткових зусиль для організації її життя. Таку шкоду вона оцінює загалом у розмірі 5000 грн., яку просить суд стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

За таких обставин позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом у якому просить суд:

1. Визнати незаконною бездіяльність Голови ОСОБА_4 поліції України щодо розгляду її скарг від 15.04.2016.

2. Зобовязати Голову ОСОБА_4 поліції України розглянути її скарги від 15.04.2016 та надати обґрунтовану відповідь на всі порушені у них питання.

3. Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) кошти в сумі 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Ухвалою суду від 18.08.2016 постановленою без виходу до нарадчої кімнати, з занесенням в журнал судового засідання, залучено до участі в справі як другого відповідача ОСОБА_4 поліцію України ( далі відповідач 2 ) ( а.с. 42-43 ).

В адміністративному позові позивач ОСОБА_3 виклала клопотання про розгляд справи без її участі, а тому керуючись положеннями ч. 4 ст. 122, ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності позивача, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Представник відповідачів 1, 2 взяла участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та заперечила щодо позовних вимог з підстав, наведених у письмових запереченнях на адміністративний позов ( а.с. 74 77 ). Зокрема пояснила, що 21.04.2016 до ОСОБА_4 поліції України надійшли скарги ОСОБА_3 від 15.04.2016, за результатами розгляду яких скаржниці надано відповідь листом від 26.05.2016 №К-11896 за підписом заступника начальника Департаменту документального забезпечення ОСОБА_4 поліції України, а також повну та обґрунтовану відповідь листом від 13.05.2016 № 20/К-259,285,289 за підписом заступника начальника Головного управління ОСОБА_4 поліції у Вінницькій області ОСОБА_7, а тому вважає, що жодної бездіяльності щодо розгляду скарг позивача відповідачами 1, 2 не допущено. Також зазначила, що обов'язок розгляду скарг позивача покладений не на керівника ОСОБА_4 поліції України, а на орган державної влади - ОСОБА_4 поліцію України. З огляду на викладене представник відповідачів просила відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами ( а.с. 102 ).

Заслухавши пояснення представника відповідачів 1, 2, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

В судовому засіданні представник відповідачів 1, 2 в режимі відеоконференції, за відсутності технічної можливості у останньої надати суду витребувані ухвалою від 25.07.2016 скарги позивача від 15.04.2016, оголосила їх зміст під звукозапис та вказала на ідентичність їх змісту тому, що викладений в позовній заяві ( арк. 5 6 позовної заяви ).

Судом встановлено, що 15.04.2016 позивач ОСОБА_3 звернулась до Голови ОСОБА_4 поліції України та Міністра внутрішніх справ України зі скаргами аналогічного змісту, у яких просила:

1. Доручити проведення службового розслідування щодо начальника ГУНП у Вінницькій області, який за наведених вище обставин вчинив бездіяльність щодо розшуку транспортних засобів ОСОБА_5 та щодо розгляду її скарги від 27.02.2016, притягнути його до дисциплінарної відповідальності.

2. 3обовязати начальника Головного управління ОСОБА_4 поліції у Вінницькій області розглянути її скаргу від 27.02.2016, надати їй обґрунтовану відповідь на всі порушені у ній питання відповідно до чинного законодавства та надати доручення підлеглим йому особам негайно здійснити розшук належних ОСОБА_5 транспортних засобів, тимчасово затримати такі транспортні засоби та доставити на спеціальний майданчик чи стоянку, про що повідомити Староміський відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції.

3. На підставі ч.2 ст. 20 Закону України Про звернення громадян враховуючи, що внаслідок галопуючої інфляції в Україні стягнені на її користь кошти у національній валюті з кожним днем обезцінюються, термін розгляду її скарги скоротити.

4. Про результати розгляду скарги повідомити її письмово відповідно до ст. 15 Закону України Про звернення громадян.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з набуттям чинності Законом України "Про ОСОБА_4 поліцію", відповідно до вимог частини 3 статті 7 Закону України "Про звернення громадян", скарга ОСОБА_3 від 15.04.2016, адресована Міністру внутрішніх справ України, супровідним листом №К-6433 від 26.04.2016 надіслана за належністю до ОСОБА_4 поліції України (а.с. 9).

За наслідком розгляду отриманої від Міністерства внутрішніх справ України скарги ОСОБА_3 від 15.04.2016 на дії начальника Головного управління ОСОБА_4 поліції у Вінницькій області, заступником начальника Департаменту документального забезпечення ОСОБА_4 поліції України ОСОБА_8 позивачці надіслано відповідь листом № К-11896 від 26.05.2016, в якому останню повідомлено, що в межах компетенції розглянуто її скаргу щодо неналежного розгляду її звернення до ГУНП у Вінницькій області від 27.02.2016 року. За результатами розгляду порушених у зверненні питань ГУНП у Вінницькій області проведено перевірку. Також в листі зазначено, що в ході вивчення матеріалів розгляду її звернення порушень вимог законодавства в діях працівників Головного управління ОСОБА_4 поліції у Вінницькій області не встановлено ( а.с. 86 ).

Також, з наявних в матеріалах справи доказів та отриманих в судовому засіданні пояснень представника відповідачів 1, 2, судом встановлено, що скарга ОСОБА_3 від 15.04.2016 на дії начальника Головного управління ОСОБА_4 поліції у Вінницькій області адресована Голові ОСОБА_4 поліції України скерована для розгляду до Головного управління ОСОБА_4 поліції України у Вінницькій області, про що свідчать листи з резолюціями від 26.04.2016 №К11451, від 04.05.2016 №б/н, від 05.05.2016 (а.с. 78-80). Розгляд зазначеної скарги здійснювався інспектором сектору УПД ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9, письмовий висновок якого затверджено заступником начальника ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 ( а.с. 81 83 ).

За результатами розгляду даної скарги, листом № 20/К-259, 285, 289 від 13.05.2016 за підписом заступника начальника Головного управління ОСОБА_4 поліції у Вінницькій області ОСОБА_7, позивачці надано відповідь, у якій зазначено, що 04.12.2014 до УДАІ УМВС України у Вінницькій області надійшла постанова "Про розшук майна боржника", винесена Староміським ВДВС Вінницького МУЮ щодо розшуку транспортних засобів, які належать громадянину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: "ЗИЛ 157", номерний знак НОМЕР_2, "TOYOTA LAND CRUISER", номерний знак АВ 9400АМ, "RENAULT MASTER", номерний знак НОМЕР_3, та "DAIMLER-BENZ 123" номерний знак НОМЕР_4. В ході перевірки встановлено, що на ОСОБА_5 зареєстровано лише автомобіль марки "ЗИЛ 157", номерний знак НОМЕР_2, та "TOYOTA LAND CRUISER", номерний знак АВ 9400АМ, інші вказані автомобілі у власності ОСОБА_5 не перебувають. Після надходження постанови про накладення арешту на зазначені транспортні засоби з метою її виконання було орієнтовано особовий склад Державтоінспекції Вінницької області на розшук та затримання вищевказаних транспортних засобів, виставлено картки розшуку автомобілів в базах даних, а також інформацію щодо розшуку таких транспортних засобів внесено до автоматизованої інформаційно-пошукової системи "Відеоконтроль-Рубіж", які функціонують на стаціонарних постах ДПС. В разі виявлення розшукуваного автомобіля автоматизованою інформаційно-пошуковою системою "Відеоконтроль-Рубіж" співробітники ДПС зобов'язанні зупинити зазначений транспортний засіб та діяти у відповідності до інструкцій. Також було накладено обмеження на проведення реєстраційних операцій на вказані автомобілі та виставлено помітку в графі "Розшук" в базі "НАІС ДДАІ". При проведенні інструктажів співробітникам ДПС, які заступають на службу по забезпеченню безпеки дорожнього руху, доводяться орієнтування про розшукувані транспортні засоби та зосереджується увага на їх виявленні. Враховуючи викладене, за наслідками проведеної перевірки, факти бездіяльності працівників поліції щодо розшуку транспортних засобів, які належать ОСОБА_5, не знайшли свого підтвердження.

Як встановлено судом, в тому числі з пояснень представника відповідачів 1, 2, про перенаправлення скарги ОСОБА_3 від 15.04.16, яка була адресована Голові ОСОБА_4 поліції України, для розгляду до ГУНП у Вінницькій області скаржниця не повідомлялась.

Крім того, представник відповідачів не змогла надати суду докази надсилання відповідей ОСОБА_3 на її скарги від 15.04.2016 року, пояснивши, що листи відповіді направлялись простою кореспонденцією.

Як встановлено судом зі змісту позовної заяви, позивача стверджуючи, що не отримала від Голови ОСОБА_4 поліції України або підлеглих їй осіб жодної відповіді по суті розгляду своїх скарг, вважає таку бездіяльність Голови ОСОБА_4 поліції України протиправною, в звязку з чим звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив з наступного.

Згідно з ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюються Закон України "Про звернення громадян".

Так, частиною 1 статті 1 цього Закону передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про звернення громадян" скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Зі змісту заявлених позовних вимог та обставин, якими ОСОБА_3 їх обґрунтовує, слідує, що предметом оскарження за даним адміністративним позовом, є бездіяльність ОСОБА_4 поліції України та Голови ОСОБА_4 поліції, як керівника державної установи, яка полягає саме у неналежному, на думку позивача, розгляді її скарг від 15.04.2016.

З даного приводу суд зазначає, що 07.11.2015 набрав чинності Закон України "Про ОСОБА_4 поліцію України", яким визначено правові засади організації та діяльності ОСОБА_4 поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в ОСОБА_4 поліції України.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про ОСОБА_4 поліцію", до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

За наведених обставин колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що порядок розгляду відповідних звернень громадян відповідачами врегульований Положенням про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затверджений наказом МВС України №1177 від 10.10.2004 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.10.2004 за №1361/9960 (далі - Положення №1177).

Пунктом 4 зазначеного Положення визначено порядок вирішення звернень громадян та надання відповідей їх авторам.

Згідно з п.п. 4.1 Положення №1177 керівники органів внутрішніх справ та їх заступники при розгляді звернень громадян зобов'язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників органів внутрішніх справ на місця для перевірки викладених у зверненнях фактів, уживати інших заходів для об'єктивного вирішення поставлених авторами звернень питань, з'ясовувати і усувати причини та умови, які спонукають громадян скаржитись, якщо це не суперечить чинному законодавству.

Безпосередні виконавці при здійсненні перевірок за зверненнями обов'язково спілкуються з їх авторами, з'ясовують усі порушені питання та обставини, детально вникають в їх суть, вживають заходів щодо захисту конституційних прав громадян у межах своєї компетенції відповідно до чинного законодавства.

За результатами перевірки звернення складається мотивований висновок про результати розгляду звернення громадян, який має містити в собі об'єктивний аналіз усіх зібраних матеріалів і повинен відповідати порядку його складання (п.п. 4.3 Положення №1177).

Рішення, які приймаються за зверненнями, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді (п.п. 4.4, 4.6 Положення №1177).

Крім того, у відповідності до п.п. 4.7. Положення №1177, відповідь за результатами розгляду звернення в обов'язковому порядку дається тим органом, який його отримав і до компетенції якого входить розв'язання порушених у зверненні питань, за підписом керівника або його заступника. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, вжиті органом внутрішніх справ, у межах його компетенції, для захисту конституційних прав громадян.

Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що у відповідь на звернення ОСОБА_3 зі скаргою від 15.04.2016 на бездіяльність начальника ГУНП у Вінницькій області, заступником начальника Департаменту документального забезпечення ОСОБА_4 поліції України ОСОБА_8 позивачці надіслано відповідь у формі листа № К-11896 від 26.05.2016, якою повідомлено, що в ході вивчення матеріалів розгляду її скарги порушень вимог законодавства в діях працівників Головного управління ОСОБА_4 поліції у Вінницькій області не встановлено.

Разом з тим, дослідивши зміст зазначеного листа, колегія суддів зазначає, що у листі №К-11896 від 26.05.2016 відповідачем 2, в порушення вищенаведених вимог Положення №1177, не вказано мотивів відмови щодо всіх порушених в скарзі питань, не викладено обґрунтувань висновку про відсутність в діях працівників ГУНП у Вінницькій області порушень вимог законодавства, а також відсутні будь-які посилання на нормативно - правові акти, якими керувалась посадова особа ОСОБА_4 Поліції України під час проведення перевірки викладених у скарзі обставин.

З даного приводу представник відповідачів 1, 2 в судовому засіданні пояснила, що більш розгорнута відповідь на поставлені у скарзі питання відображена в поданих до суду запереченнях від 26.09.2016 (вх. № 20156) на позовну заяву ОСОБА_3

Суд критично оцінює наведене пояснення представника відповідачів 1,2, оскільки зазначені заперечення подані під час судового розгляду адміністративної справи за позовом ОСОБА_3, звернення якої до суду з даним позовом зумовлено саме ненаданням їй обґрунтованих відповідей на скарги від 15.04.2016.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідь відповідача 2 на скарги ОСОБА_3 від 15.04.2016, відображена у листі № К-11896 від 26.05.2016, не містить мотивів відмови з належним обґрунтуванням розгляду всіх поставлених у скарзі питань, тобто є невмотивованою.

Щодо іншої скарги ОСОБА_3 від 15.04.2016, розгляд якої заступником голови ОСОБА_4 поліції України передоручено Головному управлінню ОСОБА_4 поліції України, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 21 квітня 2016 року на адресу Голови ОСОБА_4 поліції України надійшла скарга ОСОБА_3 від 15 квітня 2016 року щодо проведення службового розслідування стосовно начальника ГУНП у Вінницькій області щодо його бездіяльності при розгляді скарги ОСОБА_3 та зобов'язання начальника ГУНП у Вінницькій області розглянути скаргу заявниці від 27 лютого 2016 року та надати їй обґрунтовану відповідь.

За наслідком попереднього розгляду вищезазначеної скарги та з врахуванням порушених у ній питань заступником голови ОСОБА_4 поліції України ОСОБА_10 доручено її розгляд тимчасово виконуючому обов'язки начальника ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_11

В подальшому, за наслідком розгляду даної скарги, який проводився інспектором сектору УПД ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9, заступником начальника Головного управління ОСОБА_4 поліції у Вінницькій області ОСОБА_7 листом за №20/К-259, 285, 289 від 13.05.2016 ОСОБА_3 надано відповідь на її скаргу від 15.04.2016 року.

Зі змісту листа від 13.05.2016 вбачається, що заступником начальника Головного управління ОСОБА_4 поліції у Вінницькій області ОСОБА_7 у відповідь на скаргу позивачки щодо бездіяльності начальника ГУНП у Вінницькій області повідомлено останню про вжиті заходи щодо розшуку майна (транспортних засобів) боржника ОСОБА_5, а також про те, що за наслідками проведеної перевірки факти бездіяльності працівників поліції щодо розшуку транспортних засобів, які належать ОСОБА_5, не знайшли свого підтвердження.

Щодо зазначеного листа від 13.05.2016 за № 20/К-259, 285, 289 колегія суддів зазначає, що ним фактично надано відповідь на скаргу позивачки від 15.04.2016 року територіальним органом ОСОБА_4 поліції бездіяльність керівника якого безпосередньо оскаржується, що не відповідає положенням статті 7 Закону України Про звернення громадян.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 7 Закону України Про звернення громадян, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються ( ч. 1 ст. 19 Закону України "Про звернення громадян").

Положеннями ч. 1 ст. 16 Закону України Про звернення громадян визначено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

З урахуванням вищенаведених положень Закону України "Про звернення громадян", колегія суддів наголошує, що направляючи звернення ОСОБА_3 від 15.04.2016 на розгляд до ГУНП у Вінницькій області відповідачем 2 не враховано вимоги частини 4 статті 7 Закону України "Про звернення громадян" та, як наслідок, допущено порушення заборони щодо недопустимості направлення скарги на розгляд органу або посадовій особі, дії (бездіяльність) яких оскаржуються.

Крім того, як вбачається зі змісту частини 3 статті 7 Закону України "Про звернення громадян", якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади зверненні, не входять до його повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ним за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Однак, як вже зазначалось судом вище, в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4 поліцією України не було дотримано положень ч. 3 ст. 7 Закону України "Про звернення громадян" щодо повідомлення позивачки про передачу поданої нею скарги від 15.04.2016 на розгляд до Головного управління ОСОБА_4 поліції України у Вінницькій області.

Наведені обставини розгляду поданих ОСОБА_3 скарг від 15.04.2016 свідчать про їх неналежний розгляд та допущену посадовими особами ОСОБА_4 поліції України бездіяльність.

Разом з тим, суд приймає до уваги посилання представника відповідачів 1, 2 на норми ч. 2 ст. 16 Закону України "Про звернення громадян", якими визначено, що особистому розгляду першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, організацій і підприємств підлягають скарги ОСОБА_12 Союзу, ОСОБА_13 Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни.

Відповідно до Положення про ОСОБА_4 поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, голова ОСОБА_4 поліції України, окрім іншого, розподіляє обовязки між своїми заступниками; дає в межах повноважень обовязкові до виконання поліцейськими, державними службовцями і працівниками ОСОБА_4 поліції доручення.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що керівник ОСОБА_4 поліції України в межах своїх повноважень розглядає та надає вмотивовану відповідь на скарги ОСОБА_12 Союзу, ОСОБА_13 Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни, а в інших випадках доручає розгляд звернень громадян своїм заступникам та іншим посадовим особам, до компетенції яких входить їх розгляд.

Колегія суддів зауважує, що подана позовна заява не містить посилань про належність позивачки до вищенаведеного переліку осіб, скарги яких розглядаються першими керівниками держаних органів, а також матеріали справи не містять доказів щодо повідомлення позивачкою про наявність відповідного статусу в поданих нею скаргах від 15.04.2016.

За наведених обставин позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Голови ОСОБА_4 поліції України щодо розгляду скарг ОСОБА_3 від 15.04.2016 та, як наслідок, зобов'язання керівника ОСОБА_4 поліції України розглянути зазначені скарги з наданням обґрунтованої відповіді не підлягає задоволенню.

При цьому суд вважає за потрібне зазначити, що відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, надавши правову оцінку всім обставинам справи, які знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, суд з метою захисту прав та інтересів позивача, в узгодження з вимогами статті 162 КАС України, вважає, що позов слід задовольнити частково, а саме: визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_4 поліції України щодо належного розгляду скарг ОСОБА_3 від 15 квітня 2016 року, які надійшли до ОСОБА_4 поліції України 21.04.2016 року за вх. №11451 та 26.04.2016 року за вх. №11896, та зобовязати ОСОБА_4 поліцію України повторно розглянути скарги ОСОБА_3 від 15 квітня 2016 року, які надійшли до ОСОБА_4 поліції України 21.04.2016 року за вх. №11451 та 26.04.2016 року за вх. №11896, та надати обґрунтовану відповідь на всі порушені в них питання.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, стаття 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п. 4, 5 вищезазначеної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Зазначаючи про заподіяння їй моральної шкоди та обґрунтовуючи її розмір, позивачка посилається на те, що допущені відповідачем порушення її прав спричинило душевні та психічні страждання.

Проте, позивачкою не надано належних доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується, а також не підтверджено наявності причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача. Крім того, за змістом адміністративного позову заподіяння моральної шкоди позивачка пов'язує саме з протиправною бездіяльністю Голови ОСОБА_4 поліції України. Однак у задоволенні позовних вимог до цього суб'єкта владних повноважень судом відмовлено, адже, на переконання суду, вказаний відповідач діяв у межах наданих йому повноважень, про що зазначалось раніше. Відтак, і з цих мотивів немає підстав для стягнення на користь позивачки моральної шкоди.

Враховуючи відсутність документально підтверджених понесених сторонами судових витрат в даній справі питання про їх розподіл судом не вирішується.

Крім того, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 163 КАС України постанова суду складається із резолютивної частини із зазначенням, зокрема, встановленого судом строку для подання суб'єктом владних повноважень-відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій (перебіг цього строку починається з дня набрання постановою законної сили або після одержання її копії, якщо постанова виконується негайно).

Згідно з ч. 1 ст. 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З огляду на викладене і беручи до уваги те, що рішення суду вимагає від відповідача, який є суб'єктом владних повноважень, вчинення певних дій, суд доходить висновку про необхідність покладення на ОСОБА_4 поліцію України обов'язку подати до суду звіт про виконання судового рішення в частині зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_4 поліції України щодо належного розгляду скарг ОСОБА_3 від 15 квітня 2016 року, які надійшли до ОСОБА_4 поліції України 21.04.2016 року за вх. №11451 та 26.04.2016 року за вх. №11896.

Зобовязати ОСОБА_4 поліцію України повторно розглянути скарги ОСОБА_3 від 15 квітня 2016 року, які надійшли до ОСОБА_4 поліції України 21.04.2016 року за вх. №11451 та 26.04.2016 року за вх. №11896, та надати обґрунтовану відповідь на всі порушені в них питання.

Зобов'язати ОСОБА_4 поліцію України на підставі ст. 267 КАС України подати у місячний строк з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі звіт про виконання судового рішення в частині зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Заброцька Людмила Олександрівна

Судді Мультян Марина Бондівна

ОСОБА_1