Справа № 2а/0270/4810/11
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2011-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2011 р. Справа № 2а/0270/4810/11

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Томчука Андрія Валерійовича,

за участю секретаря судового засідання: Котюжанського Володимира Олександровича, та представників сторін:

позивача : ОСОБА_1, ОСОБА_2- представники за довіреностями;

відповідача : ОСОБА_3, ОСОБА_4 - представники за довіреностями;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Рубанський"

до: Барської міжрайонної державної податкової інспекції Мурованокуриловецького відділення

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ :

26 жовтня 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Рубанський» (далі - ТОВ «Агрофірма Рубанський», Товариство) звернулося в суд з позовом до Барської міжрайонної державної податкової інспекції Вінницької області в особі Мурованокуриловецького відділення (далі - Барська МДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 3 червня 2011 року №.

Зазначили, що за результатами невиїзної документальної перевірки Товариства з питань правомірності формування податкових зобовязань по податку на додану вартість та податкових зобовязань по податку на прибуток при взаєморозрахунках з товариством з обмеженою відповідальністю «Арка-Компані» (ТОВ «Арка-Компані») Барською МДПІ прийнято податкове повідомлення - рішення про завищення бюджетного відшкодування суми податку на додану вартість.

Такі дії податкового органу обумовлені викладеними в акті перевірки висновками щодо нікчемності укладеного між ТОВ «Арка-Компані» та ТОВ «Агрофірма Рубанський» правочину, а відтак, відсутністю підстав для виникнення податкового кредиту з податку на додану вартість по операціям з придбання товарно-матеріальних цінностей та в подальшому права на відшкодуванню з бюджету даних сум.

Однак, такі висновки Барської МДПІ не відповідають фактичним обставинам та більше того, сформовані при допущених порушеннях чинного законодавства.

Щодо реальності отримання товарно-матеріальних цінностей від ТОВ «Арка-Компані», то зазначене підприємство здійснило поставку в лютому 2009 року мінеральних добрив на підставі договору від 16 січня 2009 року №ПРО5 на загальну суму 752920 грн. 41 коп., в тому числі податок на додану вартість 125486 грн. 73 коп., що підтверджується видатковими накладними, актами прийомупередачі, платіжними дорученнями, податковими накладними.

Поставка здійснювалась залізничним транспортом до станції Деражня, отримувач ТОВ «Агрофірма Обрій», що підтверджується залізничними накладними, а звідти товар перевозився автомобільним транспортом, що підтверджуються подорожніми листами.

Товариством фактично отримано мінеральні добрива та сплачено за них кошти, в тому числі і податок на додану вартість в ціні товару, а отже з урахуванням цього у податкової інспекції відсутні підстави вважати договір від 16 січня 2009 року №ПРО5 нікчемним, а сформований на підставі цього договору кредит з податку на додану вартість вважати безпідставним, а також зменшувати суми бюджетного відшкодування.

Таким чином, посилаючись на викладене, а також те, що Законом України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР (чинного на момент виникнення спірних відносин) інших умов формування податкового кредиту за наслідками придбання товарів, зокрема, таких як обовязкова сплата постачальниками та виробниками товару сум податку на додану вартість до бюджету не передбачено, - позивач просить податкове повідомленнярішення Барської МДПІ визнати протиправним і скасувати.

В судовому засіданні представники позивача вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та надані у справу письмові докази.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали посилаючись на письмові заперечення (а.с.165-168).

Усно пояснили, що за результатами перевірки ТОВ «Арка-Компані» за період з 01 січня 2009 року по 30 червня 2010 року встановлено нікчемність здійсненого даним підприємством правочину. Відповідно, контрагентипокупець ТОВ «Агрофірма Рубанський», отримало податкову вигоду за рахунок несплати податкових зобов'язань з податку на додану вартість в частині податкового кредиту, та в подальшому виявило намір відшкодувати (не сплачені суми) податок на додану вартість із бюджету.

Тобто, ТОВ «Агрофірма Рубанський» штучно сформувало податковий кредит за перевіряємий період за рахунок придбання товарно - матеріальних цінностей у ТОВ «Арка-Компані» та у зв'язку із тим, що у ТОВ «ОСОБА_3 Компані» відсутні об'єкти оподаткування податком на додану вартість з продажу товарів підприємствам - покупцям. Враховуючи дану обставину позивачем й безпідставно заявлену дану суму до відшкодування.

Таким чином, Барська МДПІ, проводячи перевірку та приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення, діяло згідно із нормами чинного законодавства, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією й законами України.

Серед іншого представниками відповідача наголошено про розбіжність по бухгалтерських документах, а саме: 1) по залізничних накладних щодо кількості поставленого товару; 2) по податкових накладних щодо кількості та визначення ціни поставки; 3) по подорожніх листах, щодо кількості перевезеного товару із пункту розвантаження у пункт доставки.

Враховуючи викладене просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників позивача, заперечення представників відповідача, дослідивши надані у справу докази на підтвердження й спростування позовних вимог та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію №783337, ТОВ «Агрофірма Рубанський» внесено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України за кодом 35353973.

Товариство взято на податковий облік Барською МДПІ з 18.03.2008 року за №2/53. Крім того, в період виникнення спірних правовідносин відповідно до свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість від 10.04.2008 року №100110690, товариство було зареєстровано платником ПДВ з 10.04.2008 року по 27.08.2010 року.

Відтак, на підставі наказу Барської МДПІ від 02 травня 2011 року №451, проведена невиїзна документальна перевірка ТОВ «Агрофірма Рубанський» з питань дотримання податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських відносин з ТОВ «Арка Компані» з урахуванням планової виїзної перевірки ТОВ «Арка Компані» від 10.11.2010 року №6566/823-506/32763326.

За результатами перевірки складено акт №00009/2300/35353973 від 18 травня 2011 року (а.с. 8-37), яким встановлено порушення ТОВ «Агрофірма Рубанський»:

- п.1.4 ст.1, п.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03.04.1997 року (із змінами та доповненнями) в результаті чого товариством завищено суму відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту з ПДВ (р. 18.2 Декларації) за січень місяць 2009 року на суму 125486,73 грн.

На підставі висновків акту перевірки від 18 травня 2011 року Барською МДПІ прийнято податкове повідомлення - рішення від 03 червня 2011 року № про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 125487,00 грн.

Дане податкове повідомлення-рішення оскаржено до вищестоящих податкових органів в порядку адміністративного оскарження, однак скарги товариства залишенні без задоволення.

Не погоджуючись з рішеннями податкових органів, ТОВ «Агрофірма Рубанський» звернулось до суду. При цьому, слід зазначити, що в межах строку, передбаченого частиною четвертою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України).

Суд, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та наданих у справу доказів, виходить з того, що предметом розгляду у даній адміністративній справі є оцінка правомірності винесеного за результатами перевірки податкового повідомлення - рішення.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»(чинного на момент виникнення спірних правовідносин), податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

Для операцій, що оподатковуються і звільнені від оподаткування, складаються окремі податкові накладні. Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби України, та враховується у визначенні загальних податкових зобов'язань.

Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку, передбаченого законодавством для зобов'язань із сплати податків.

Обов'язковою умовою включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених (нарахованих) в складі ціни за товари (роботи, послуги), згідно із підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» є наявність податкової накладної, виданої продавцем.

Згідно із підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Пунктом 1.7 статті 1 вказаного Закону передбачено, що податковий кредит це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобовязання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 цього Закону зазначено, що не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат зі сплати податку, що не підтверджені, зокрема, податковими накладними.

Згідно із підпунктом 1.8 статті 1 Закону, передбачено, що бюджетне відшкодування - це сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», бюджетному відшкодуванню підлягає частина від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (робіт, послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

За змістом підпункту "а" підпункту 7.7.2 пункту 7.7 цієї ж статті Закону, якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (послуг).

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків визначено пунктом 7.7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Викладені вище положення нормативно - правових актів свідчать про те, що Закон України «Про податок на додану вартість» не пов'язує виникнення права покупця на отримання бюджетного відшкодування з обставиною підтвердження його контрагентами факту сплати податку на додану вартість до бюджету. До того ж сплачений покупцем в ціні придбання товару податок на додану вартість не перераховується продавцем безпосередньо до бюджету, а враховується в податкових зобов'язаннях останнього. Остаточна ж сума податкових зобов'язань, в тому числі наявність таких на кінець звітного податкового періоду, визначається продавцем за правилами підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Тобто, названий Закон виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставить у залежність від дотримання вимог податкового законодавства іншими субєктами господарювання. Положення пункту 1.8. статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» щодо надмірної сплати податку, як необхідної умови його повернення з бюджету платникові, стосується саме цього платника і сплати ним податку в ціні товарів (послуг) їх постачальникам.

Однак, серед іншого, суд звертає увагу й на те, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Витрати для цілей визначення обєкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Особливу увагу суд звертає на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення обєкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість належить зясовувати, зокрема, такі обставини, як рух активів у процесі здійснення господарської операції. При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів, тощо.

Матеріали справи свідчать, що позивач включив до складу податкового кредиту по декларації за січень 2009 року суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, які товариство отримало під час проведення господарських операцій з контрагентом ТОВ «Арка-Компані». Тобто, судом встановлено, що ТОВ «Агрофірма Рубанський» сформовано податковий кредит на підставі отриманих від контрагента податкових накладних (а.с. 62-64), при цьому, як досліджено в судовому засіданні, останні не відповідають видатковим та залізничним накладним, а тому вважаються, як такі, що оформленні з порушенням вимог чинного законодавства.

Так, між ТОВ « Агрофірма Рубанський» та ТОВ «АРКА Компані» укладений договір №ПРО5 поставки аміачної селітри від 16.01.2009 року. Згідно умов укладеного договору ТОВ «АРКА Компані» (Постачальник) зобовязується передати в обумовлені сторонами терміни аміачну селітру марки Б (ГОСТ 2-85) вищого сорту виробництва Черкаське ВАТ «Азот» в кількості 192 тони у власність ТОВ «Агрофірма Рубанський» (Покупця), а Покупець зобовязується прийняти товар і оплатити за нього грошові кошти.

За поставлені мінеральні добрива позивач сплатив кошти в сумі 752920,41 грн., в тому числі ПДВ в сумі 125486,73 грн, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.189-190).

Згідно пояснень представників позивача, відбулася певна схема поставки товару (ТОВ «Агрофірма Рубанський» -> ТОВ «Арка Компані» -> Черкаське ВАТ «Азот» -> ТОВ «Агрофірма Обрій» -> ТОВ «Агрофірма Рубанський»).

Так, ТОВ «Агрофірма Рубанський» купує аміачну селітру у ТОВ «Арка Компані» виготовлену Черкаським ВАТ «Азот». Оскільки у ТОВ «Арка Компані» відсутній договір поставки товару залізничним транспортом, останнє задіяло Черкаське ВАТ «Азот», оскільки останнє підприємство мало можливість поставки товару залізничним транспортом.

З метою виконання зазначеного договору, а саме поставки товару залізничним транспортом, позивач залучив на підставі договору від 16.01.2009 року № 01/16-01-09 ТОВ «Агрофірма Обрій», оскільки в останнього був наявний договір з залізницею від 30.12.2008 року №1462.

Згідно договору послуг від 16.01.2009 року № 01/16-01-09, виконавець (ТОВ «Агрофірма Обрій») зобовязується за завданням замовника (ТОВ «Агрофірма Рубанський») отримати на залізничній станції Деражня Південно Західної залізниці, мінеральні добрива придбані замовником (ТОВ «Агрофірма Рубанський») у ТОВ «АРКА Компані».

За своєю правовою природою договір про надання послуг від 16.01.2009 року № 01/16-01-09 є договором доручення. За загальним правилом предмет договору доручення становлять дії повіреного (ТОВ «Агрофірма Обрій), спрямовані на здійснення субєктивних прав та обовязків або на їх здобуття (в даному випадку отримати на залізничній станції Деражня Південно Західної залізниці мінеральні добрива придбані замовником (ТОВ «Агрофірма Рубанський») у ТОВ «АРКА Компані».

Договір про надання послуг від 16.01.2009 року №01/16-01-09 конкретизується вказівкою довірителя щодо порядку та способу, здійснення відповідних дій. Даний договір підтверджує наявність відносин між довірителем і повіреним, їх взаємні права та обовязки, що не цікавлять третіх осіб, які в свою чергу вступають у певні правовідносини з повіреним відповідно до його завдань. З метою виконання певних юридичних дій, довіритель має знати про характер та межі повіреного. Повноваження повіреного визначаються у формі довіреності.

Відповідно до п.7.1 укладеного договору №ПРО5 про поставку аміачної селітри від 16.01.2009 року є умова про те, що Покупець (ТОВ «Агрофірма Рубанський») не має права передавати свої права і обовязки по даному Договору третім особам без письмової згоди Постачальника (ТОВ «Арка Компані»).

Таким чином, для отримання на залізничній станції Деражня Південно Західної залізниці мінеральних добрив, які придбані замовником згідно договору №ПРО5 про поставку аміачної селітри від 16.01.2009 року у ТОВ «АРКА Компані, в обовязковому порядку ТОВ «Агрофірма Рубанський» має мати згоду ТОВ «АРКА Компані» на отримання товару повіреним, та відповідно видати довіреність на вчинення певних юридичних дій ТОВ «Агрофірма Обрій» від імені довірителя.

Судом неодноразово у позивача витребовувались оригінали та/або копії таких довіреностей, однак позивачем такі довіреності, як під час перевірки так і в судове засідання не надані.

Таким чином суд вважає, що позивачем порушено ст.ст.35,42,46,47,48,52,53 «Правил видачі вантажів» затверджених наказом Мінтрансу від 21.11.2000 року №644.

Отже, в даному випадку судом встановлено, що кінцевим отримувачем товару є безпосередньо ТОВ «Агрофірма Обрій» і відповідно до наданих залізничних накладних встановлено, що до таких операцій ТОВ «Агрофірма Рубанський» не має жодного відношення.

Як видно із залізничних накладних (а.с.150-158) вони підтверджують рух товару від вантажовідправника до вантажоодержувача. З наданих позивачем залізничних накладних вбачається, що відправником є Черкаське ВАТ «Азот», одержувачем товару є ТОВ «Агрофірма Обрій». Залізничні накладні беззаперечно свідчать про те, що переміщення селітри відбулося лише безпосередньо від Черкаське ВАТ «Азот» до ТОВ «Агрофірма Обрій». Тобто, в даному випадку до поставки такої селітри, як ТОВ «Агрофірма Рубанський» та ТОВ «Арка Компані» не мають жодного відношення. Однак, в даному випадку використовуючи таку інформацію ТОВ «Агрофірма Рубанський» намагається отримати податкову вигоду.

Позивачем не надано під час перевірки перевізні документи (документи залізниці), які б свідчили про транспортування аміачної селітри від ТОВ «Арка Компані» до ТОВ «Агрофірма Рубанський», які є складовою частиною комплекту перевізних документів у відповідності до правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644, Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000 р. за №863/5084.

Враховуючи вищевикладене чинне законодавство України, у разі отримання товару на підставі договору послуг від 16.01.2009 року №01/16-01-09 одержувачем у залізничних накладних має бути зазначене ТОВ «Агрофірма Рубанський», і товар має бути виданий на підставі доручення. У разі ж, якщо здійснено переадресування одержувача (ТОВ «Агрофірма Обрій» відповідно до транспортної інструкції (а.с.53)), то надані залізничні накладні повинні містити відомості про переадресування, про що робиться відмітка в залізничній накладній (п.4 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. № 644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000р. за №863/5084).

В порушення вищезазначеному, такі відмітки у залізничних накладних відсутні.

Отже, судом встановлено те, що господарські операції здійснені позивачем не спричинили реального настання правових наслідків, а тому відповідно до ст. 215, ч. 5 ст. 203 ЦК України такі правочини є недійсними, а відтак суперечать моральним засадам суспільства, порушують публічний порядок спрямований на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету, а отже є нікчемними (ст. 228 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Це означає, що правочин є нікчемним, якщо це прямо обумовлено в Законі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України загальною підставою недійсності правочину є недотримання в момент укладення правочину вимог частин 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України (яка встановлює умови дійсності правочинів).

Спеціальні підстави (статті 218-235 ЦК України) конкретизують застосування загальних умов, встановлюючи особливості порядку визнання правочину недійсним.

Зокрема, відповідно до положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним, а відповідно до ст. 207 ГК України господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обовязкові реквізити : назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Предявлені до перевірки та долучені до матеріалів справи документи - сформовані із порушенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до наданих податкових накладних (а.с.62-64) поставлено 331,3 тони по ціні 2130 грн. (в т.ч. ПДВ) на загальну суму 752920,00 грн.

Згідно видаткових накладних загальна кількість поставленого товару складає 344 тони аміачної селітри на суму 734679,51 грн.(а.с.58-61).

Відповідно до залізничних накладних кількість аміачної селітри перевезена залізницею 384,7 тони (а.с.150-158).

Отже, в усіх первинних бухгалтерських документах існує очевидна розбіжність, як відносно кількості так і ціни, що в свою чергу підтверджує про фіктивність правочину.

Серед іншого, судом встановлено факт, що у кожній із шести залізничних накладних зазначено масу нетто 64128 кг. та станція Деражня Південно-Західної залізниці. В протиріч цьому позивачем надано видаткову накладну №АРУ-3 від 13.02.2009 року (а.с.58) на 24 тони селітри аміачної, де ціна за тону 1820,83 грн. (без ПДВ). Згідно акту прийому-передачі №АРУ-3 (а.с.203) видно, що станція призначення Ярошенка Південно-Західної залізниці. У податковій накладній №153 від 28.01.2009 року вказана кількість 24,62 тони по ціні поставки одиниці 1775,00 грн. (без ПДВ).

Отже, із вищезазначеного випадку видно, що видаткова та податкова накладна в цілому протирічать Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки у таких документах існує розбіжність як у ціні за поставку одиниці товару, так і існує розбіжність у станції призначення доставки товару, що беззаперечно свідчить про фіктивність укладеного правочину.

Розглянувши видаткову накладну №АРУ-2 від 22.02.2009 року (а.с.59) видно, що у графі «кількість» зазначено 128 тон по ціні за кожну 1779,17 грн. (без ПДВ). В той же час в усіх податкових накладних (а.с.62-64) ціна поставка одиниці (тобто кожної тони) 1775,00 грн.

Отже й в даному випадку судом встановлено, що видаткова та податкові накладні в цілому протирічать Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки у вищезазначених документах існує розбіжність у ціні за поставку одиниці товару, що також свідчить про фіктивність укладеного правочину.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що операції з придбання аміачної селітри мали не товарний характер, а наявність у ТОВ «Агрофірма Рубанський» податкових накладних, видаткових накладних та сплата коштів не є безумовним підтвердженням того, що одержання аміачної селітри від постачальника ТОВ «Арка Компані» мало місце. Крім того, суд повторно звертає увагу позивача на те, що в усіх перелічених документах існує розбіжність, як відносно ціни за одиницю поставки товару, так і існує різниця в кількості поставки товару та пункту доставки товару.

Також необхідно повторно наголосити й на тому, що фактичним постачальником аміачної селітри є Черкаське ВАТ «Азот», а фактичним одержувачем є ТОВ «Агрофірма Обрій», тобто ТОВ «Агрофірма Рубанський» в даному випадку не мало на меті отримання товару.

Враховуючи зазначене, ТОВ «Агрофірма Рубанський» сформувало для себе штучно валові витрати та податковий кредит для податкової вигоди, а саме для відшкодування податку на додану вартість з бюджету.

Згідно пп. 54.3.2. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобовязаний самостійно визначити суму грошових зобовязань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток або відємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобовязань, суми бюджетного відшкодування та/або відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток або відємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Актом перевірки від 18 травня 2011 року №00009/2300/35353973 не враховано у складі податкового кредиту січня 2009 року 125486,73 грн. податку на додану з вартості аміачної селітри по податкових накладних ТОВ «Арка Компані».

Дане завищення податкового кредиту призвело до завищення значення рядка 21 (Відємне значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового періоду) за січень 2009 року на 125487,00 грн. та завищення рядка 25.2 (Зменшення податкових зобовязання з ПДВ наступних податкових періодів) за квітень 2009 року на 125487,00 грн.

З огляду на встановлені та наведені вище обставини, суд вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення Барської МДПІ про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за квітень 2009 року на 125487,00 грн. таким, що відповідає вимогам чинного податкового законодавства.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено в ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В судовому засіданні відповідачем надано достатніх аргументів та доводів, які свідчать, що оскаржуване рішення прийняте в межах повноважень податкового органу та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. В той же час позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог, в звязку з чим суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Томчук Андрій Валерійович

30.11.2011