Справа № 754/10908/16-а
Суддя: Лісовська О. В.
Дата ухвалення: 2016-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/558/16
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 жовтня 2016 року Суддя Деснянського районного суду м. Києва ЛІСОВСЬКА О.В., розглянувши у скороченому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про визнання дій та рішення неправомірними та зобов′язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій та рішення неправомірними та зобов"язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є суддею у відставці з 27.11.2015 року і перебуває на обліку у відповідача. 08.12.2015 року вона звернулася до відповідача із заявою про нарахування та призначення їй щомісячного довічного грошового утримання відповідно до вимог чинного законодавства у розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді з 27.11.2015 року. 24.05.2016 року позивачка отримала лист від Управління, згідно якого їй було відмовлено у задоволенні заяви. Але вона вважає дане рішення незаконним, а тому звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати неправомірними дії та рішення відповідача про відмову у призначенні їй щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року; скасувати рішення відповідача, викладене у листі від 08.02.2016 року, як незаконне; зобов"язати відповідача призначити та нарахувати позивачці щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90 % заробітної плати працюючого судді з 27.11.2015 року без обмеження граничного розміру відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року, та виплатити позивачці заборгованість, що виникла з 27.11.2015 року, з урахуванням раніше виплаченої пенсії за віком.

Стороною відповідача у передбачений законом строк заперечення щодо позовних вимог ОСОБА_1 надано не було.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України скорочене провадження застосовується у адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Згідно із п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є суддею у відставці, з 27.11.2015 року була звільнена з посади судді Верховного Суду України відповідно до п. 2, 3, 6, 9 частини 5 статті 126 Конституції України, та на підставі Постанови Верховної Ради України від 12.11.2015 року № 788-VIII.

Позивачка ОСОБА_1 перебуває на обліку у Лівобережному об"єднаному Управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві.

08.12.2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про нарахування та призначення їй щомісячного довічного грошового утримання відповідно до вимог чинного законодавства у розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді з 27 листопада 2015 року.

Листом від 24.05.2016 року Управлінням було надано відповідь позивачці з відмовою у задоволенні заяви на підставі п. 5 розділу ІІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", згідно з яким з 01.06.2015 року скасовані норми щодо забезпечення осіб, яким пенсії, довічне грошове утримання призначалися відповідно до Законів України "Про судоустрій і статус суддів", "Про Державну службу" та інше.

Але позивачка ОСОБА_1 вважає відмову відповідача незаконною, у зв"язку з чим і звертається до суду з даним позовом.

Перевіряючи законність дій відповідача, судом встановлено наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що державні органи влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов"язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Умови та порядок пенсійного забезпечення суддів регулюється спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про статус суддів" з наступними змінами і доповненнями.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у частині 1 статті 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, до яких, зокрема, відноситься і пенсія.

Відповідно до пункту 8 частини 4 статті 47 Закону № 2453-VІ незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частина 6 статті 47 зазначеного Закону).

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до них високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Про це неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Гарантії незалежності суддів закріплені, зокрема, у пунктах 7, 8 частини 4 статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року, згідно змісту яких незалежність суддів забезпечується окремим порядком фінансування, організаційного забезпечення діяльності судів, встановленим законом, належним матеріальним забезпеченням судді.

Статтею 133 вказаного Закону визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Проте, всупереч вимогам вказаного Закону, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року визначено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України і на підставі саме цих положень Закону, яким звужено зміст встановлених законами України прав суддів, управління ПФУ відмовило позивачці у призначенні щомісячного довічного утримання судді у відставці.

Виходячи з аналізу законодавства та змісту поняття "право судді на відставку" його слід розуміти, як одну із позитивних підстав припинення суддею своїх повноважень з одночасним гарантуванням отримання належного матеріального забезпечення після відставки.

За своєю правовою природою щомісячне довічне грошове утримання, на відміну від пенсії на загальних підставах, є гарантованою державою щомісячною грошовою виплатою, що служить забезпеченням належного матеріального утримання судді, яка призначається і нараховується державою за результатом багаторічної праці особи саме на суддівській посаді і виплачується лише за умови наявності встановленого законом стажу роботи на посаді судді та є складовою правового статусу судді, виступаючи фінансовою гарантією суддівської незалежності.

Такий висновок ґрунтується також на аналізі інших нормативних актів, а саме рішеннях Конституційного Суду України, Європейського Суду з прав людини тощо.

Так, у рішеннях Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005, від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Також зазначалось, що щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов"язків судді.

Конституційний Суд України також вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності, а будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 частина третя, речення перше, друге, третє частини п"ятої статті 138 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 08.07.2011 року № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", стаття 2 Закону України № 3668-VI у частині поширення її дії на Закон України від 07.07.2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів"; абзаці другий пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 3668-VI про те, що виплата суддя пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої, третьої статті 42 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-VI "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" та без проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, - визнані неконституційними. Тобто, визнано неконституційними, серед іншого, положення Закону № 3668-VI, якими довічне грошове утримання суддів у відставці обмежувалося 80 % розміру від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а також обмежувався розмір пенсії або довічного грошового утримання суддів у відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Наведене свідчить про те, що Конституційний Суд України неодноразово своїми рішеннями визнавав неконституційними законодавчі положення, якими було звужено зміст та обсяг існуючих прав і свобод людини, також і щодо гарантій незалежності суддів та їх відповідного матеріального забезпечення.

Аналогічну позицію щодо гарантій незалежності суддів Конституційний Суд України висловив і у своєму рішення № 8-рп/2016 від 08.06.2016 року.

Зокрема, у пп. 2.1 мотивувальної частини цього рішення Суд зазначив, що Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй (стаття 1, частини 1, 2 статті 8 Основного Закону України). Суд також підтвердив свій висновок, сформульований у Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.2015 року № 3-рп/2015) про право кожного на судовий захист, що є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань.

У пп. 2.2 мотивувальної частини Рішення Суд зазначив наступне:

"За частиною першою статті 126 Основного Закону України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Незалежність як складова конституційного статусу суддів гарантується Конституцією України і забезпечується, зокрема, особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади, забороною впливу на них у будь-який спосіб, захистом професійних інтересів суддів, підкоренням судді лише закону при здійсненні правосуддя, державним фінансування та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів, притягненням винних осіб до юридичної відповідальності за неповагу до суду і судді, здійсненням суддівського самоврядування (пункт 27 частини першої статті 85, частини друга, четверта, п"ята статті 126, частини третя, четверта, шоста статті 127, стаття 128, частини перша, п"ята статті 129, стаття 130, пункт 1 частини першої статті 131 Основного Закону України). Професійні судді не можуть належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої (частина друга статті 127 Конституції України).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід"ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов"язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу у права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний заміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя (рішення від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій, від 01.12.2004 року № 19-рп/2004 у справі про незалежність суддів як складову їхнього статусу, від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання, від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України, від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 у справі щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

Право на справедливий суд в Україні з часу проголошення її незалежності забезпечувалося шляхом розвитку принципу незалежності суддів у законах України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ, "Про судоустрій України" від 07.02.2002 року № 3018-ІІІ та Законі № 2453, в яких послідовно закріплювалися самостійність суддів, свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до внутрішнього переконання суддів та їх належне матеріальне забезпечення.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу ІІІ, Статті 117 розділу VІІ, розділах ІХ, Х Закону № 2453 в редакції Закону № 192, зі змісту яких вбачається, що однією із гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суття у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що положення Закону № 2453 щодо належного матеріального та соціального забезпечення суддів повинні відображати положення Конституції України та міжнародних актів щодо незалежності суддів, бути спрямованими на забезпечення здійсненні справедливого правосуддя та стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів. Матеріальне забезпечення суддів після виходу їх у відставку як складова їхнього правового статусу є не особистим привілеєм, а засобом конституційного забезпечення незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду за справедливим, неупередженим та незалежним правосуддям.

Відповідно до Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10.07.1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов"язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку ля виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п. 6.4).

Як зазначається в рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13.10.1994 року № (94) 12, від 17.11.2010 року № (2010) 12, кожна держава має забезпечити відповідність статусу і винагороди суддів гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на судові рішення; мають існувати гарантії виплат у зв"язку з відставкою суддів, які мають відповідати попередньому рівню оплати праці суддів.

Конституцій Суд України у Рішенні від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини).

Таким чином, Конституційний Суд України наголошує, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.

Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено також у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Підхід щодо необхідності дотримання і забезпечення принципу правомірних (законних) очікувань підтверджується також і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Так, при вирішенні питань щодо порушення державами-учасницями Ради Європи положень Конвенції, якими визначаються відповідні стандарти правозастосування, велика увага акцентується на дотриманні державою принципу правомірних або законних очікувань суб"єктом відносин правових наслідків (правового результату) своєї поведінки. В широкому сенсі він лежить в основі принципу правової визначеності, що є складовою частиною принципу верховенства права та вагомим інструментом захисту прав людини через призму цього принципу.

Таким чином, стійкість (стабільність) нормативних орієнтирів має значення для створення чітких, зрозумілих та довготривалих правил поведінки.

Діючи за такими правилами, особа повинна мати впевненість в реалізації цих норм у життя і повинна бути реально захищеною від негативних наслідків.

В більшості випадків ЄСПЛ розглядає поняття "законні очікування" як елемент верховенства права й елемент "юридичної (правової) визначеності" та як об"єкт захисту, в тому числі, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності.

Так, зокрема у справах "Пайн Велей Девелопментс ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У рішенні Європейського суду "Брумареску проти Румунії" зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Крім того, у рішення від 13.12.2001 року у справі "Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

Також слід зазначити, що Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року № 8-рп/2016 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) законодавчі положення, зокрема і ті, що стали підставою для відмови позивачці у призначенні довічного грошового утримання судді у відставці, а саме:

-частини третьої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII;

-абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п"ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VIII;

-пункту 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII в частині скасування з 01.06.2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Крім того, Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні вказав про такий порядок його виконання:

-частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII, а саме: "щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання";

-абзаци перший, другий, третій, четвертий та перше, друге речення абзацу шостого частини п"ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453_VI у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VIII, що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення. Підлягає застосуванню перше речення частини п"ятої статті 141 Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII, а саме: "пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку";

-не підлягає застосуванню положення пункту 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону Україну "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII в частині скасування з 01.06.2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Конституційний Суд України у пунктах 5, 6 резолютивної частини Рішення також зазначив, що воно має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв"язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та що воно є обов"язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, станом на червень 2008 року стаж роботи позивачки на посаді судді складав понад 20 років і саме з цього часу вона набула право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у разі виходу у відставку.

Продовжуючи працювати на посаді судді у наступні роки, до 27.11.2015 року включно, позивачка мала законні правомірні очікування отримати задеклароване державою право на довічне грошове утримання при виході у відставку, і на момент звільнення, маючи відповідний стаж понад 27 років 6 місяців, набула право на призначення такого утримання відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (зі змінами, внесеними Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року) у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, та на збільшення його розміру на два відсотки, але не більше, ніж 90 відсотків заробітної плати судді за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

При вирішенні даної справи суд виходить із того, що рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами спорів та є обов"язковим для його виконання, а правові позиції Верховного Суду України є обов"язковими для врахування судами інших судових інстанцій і при незгоді суду із ними, така незгода повинна бути мотивованою.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, аналізуючи спірні правовідносини з врахуванням правових позицій обох сторін, враховуючи правові позиції Верховного Суду України і рішення Конституційного Суду України, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачці призначити довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90 % від заробітної плати працюючого судді згідно з довідками Верховного Суду України про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а також відповідно до законодавства, що діяло на час призначення йому щомісячного довічного грошового утримання, обґрунтованість позову і необхідність його задоволення.

Щодо стягнення з відповідача судового збору.

Частиною 1 статті 94 КАС України передбачено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб"єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб"єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки дане рішення суд ухвалив на користь позивача, з відповідача на підставі ч.1 ст. 94 КАС України підлягає стягненню сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 18, 71, 93, 99, 100, 104, 161-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Конституцією України, Законом України "Про державну службу", Законом України "Про статус суддів", Законом України "Про судоустрій і статус суддів", -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про визнання дій та рішення неправомірними та зобов′язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії та рішення Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року.

Скасувати рішення Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, викладене у листі від 08.02.2016 року, як незаконне.

Зобов"язати Лівобережне об"єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та нарахувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90 % заробітної плати працюючого судді з 27 листопада 2015 року без обмеження граничного розміру відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року, та виплатити ОСОБА_1 заборгованість, що виникла з 27 листопада 2015 року, з урахуванням раніше виплаченої пенсії за віком.

Стягнути з Лівобережного об"єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: