Справа № 425/2881/16-а
Суддя: Овчаренко О. Л.
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2016 Провадження №2-а/425/87/16

Справа №425/2881/16-а

м.Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Овчаренко О.Л.

при секретарі Гайворонській І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Рубіжне адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в місті Рубіжному Луганської області про зобов,язання вчинити дії, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона проживала в Україні і працювала з 06.07.1964 р. по 23.08.1988р. Проживала вона в м.Рубіжне по вул.Володимирській, 45/53. а у 1999 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю в місто Хайфа, де і проживає по теперішній час. За період проживання в Україні, коли вона була працездатною і працювала, отримала право на пенсію за віком, її трудовий стаж складає 24 роки. 26.08.2016 року вона звернулася до Управління пенсійного фонду в м.Рубіжне з заявою про призначення пенсії за віком. Однак 02.09.2016 року відповідач розпорядженням відмовив їй в призначенні пенсії за віком, посилаючись на те, що заява про призначення пенсії подається заявником особисто за місцем проживання (реєстрації), а вона проживає у Ізраїлі. Таке рішення відповідача позивач вважає неправомірним, таким що не відповідає Конституції України, чинному законодавству України. Проживаючі у Ізраїлі, вона, позивач як громадянка України має конституційні права на одержання пенсії за віком, як і інші громадяни України, обмеження права на соціальний захист за ознакою місця проживання не в Україні не допускається, відповідач відмовляючи в призначенні пенсії обмежує її права. Просить суд визнати рішення Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжне Луганської області про відмову в призначенні пенсії неправомірним та скасувати його; зобовязати відповідача виконати дії по призначенню та виплаті їй пенсії з дня надання заяви; стягнути з відповідача на її користь судовий збір. В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та додатково суду пояснив, що позивачка дійсно не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, а живе у Ізраїлі в місті Хайфа. Позивачка особисто звернулася до Управління Песнійного Фонду України в м. Рубіжне Луганської області із заявою встановленої форми про призначення пенсії за віком, надавши всі необхідні документи, а саме: копії паспорта громадянина України, трудової книжки, довідки про навність ідентифікаційного коду, а також оригінали цих документів для огляду та посвідчення копій наданих документів. Довідку про заробітну плату позивачка не надала, бо є труднощі в її отриманні. Вважає, що на момент звернення позивачки з заявою про призначення пенсії за віком і на даний час нічого не заважає відповідачу призначити позивачці пенсію за віком. В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях проти позову. Додатково в судовому засіданні представник відповідача пояснила, що позивачка з 1999 року постійно проживає в Ізраїлі, в м.Рубіжному Луганської області не проживає і не зареєстрована у встановленому законом порядку. Саме з цих підстав відповідачем було прийнято розпорядження про відмову позивачу у призначенні пенсії з 26.08.2016 року, оскільки діючим законодавством перебачено, що виникнення права на пенсію для іноземців та осіб без громадянства пов,язується з умовою їх постійного проживання на території України або укладання Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення в разі проживання таких осіб в іншій країні. Оскільки міжнародного договору між Україною та Ізраїлем, який передбачав би умови та порядок виплати пенсії особам, які постійно проживають за кордоном, немає, тому відсутні підстави для призначення пенсії позивачці. Не заперечує, що ранішне позивачці пенсія не призначалась, позивачка досягла пенсійного віку та має необхідний трудовий стаж. Позивачка дійсно особисто звернулась до Управління ПФУ в м. Рубіжному із заявою про призначення пенсії відповідної форми, надавши при цьому копію трудової книжки, ідентифікаційного коду та закордонного паспорту. Також позивачка надала оригінали документів для огляду, але зазначені документи працівниками УПФУ в м.Рубіжне не завірені, оскільки позивачка не проживає за місцем звернення для призначення пенсії, тобто в м.Рубіжне. Довідку про заробітну плату позивачка не надала. Оскільки позивачка не проживає в місті Рубіжне, то їй не було роз,яснено, що потрібно ще подати довідку про заробіток, у разі якби у позивачки були труднощі в наданні такої довідки, то УПФУ в м.Рубіжне могло би її витребувати. У листі УПФУ в м.Рубіжне від 05.09.2016р., яким позивачці було повідомлено про відсутність законних підстав для прийняття її заяви на призначення пенсії за віком, допущена помилка в частині зазначення дати, замість правильної дати -02.09.2016 року було зазначено 05.09.2016 року. Суд, розглянувши адміністративну справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши строни, оцінивши докази, які містяться в адміністративній справі, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорту громадянина України для виїзду за кордон, виданого 18.02.1999 року, який дійсний до 18 лютого 2019 року. З копії закордонного паспорту громадянки України позивача також вбачається, що вона народилася 08 лютого 1947 року, тобто станом на момент звернення до УПФУ в м.Рубіжне досягла пенсійного віку. (а.с. 8). Згідно позовної заяви постійним місцем проживання позивача є місто Хайфа у Ізраїлі, до виїзду до Ізраїлю в 1999 році позивач постійно проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, (колишня вулиця Леніна)АДРЕСА_1, що не заперечувалось представниками сторін. З копії трудової книжки позивача вбачається, що вона має страховий стаж не менше 15 років, що відповідає ст. 26 Закону України «Про загальнообов,язкове державне пенсійне страхування». 26 серпня 2016 року позивачка особисто звернулася до Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області із заявою про призначення пенсії за віком за формою, встановленою Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов,язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, що визнається представниками сторін у справі (а.с. 54). В судовому засіданні представник позивача пояснив, що пенсія за віком позивачу раніше не призначалася та позивачка до 26.08.2016 року не зверталася до відповідача з заявою про призначення пенсії. Зазначене не заперечувалось представником відповідача. Листом від 05.09.2016 року № 115/Н-14 Управління ПФУ у місті Рубіжному Луганської області згідно з ч. 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» повідомило ОСОБА_1 про відсутність законних підстав для прийняття заяви на призначення пенсії за віком позивачу, оскільки з наданих заявником документів встановлено, що позивач постійно проживає в Ізраїлі та на території України не має реєстрації місця проживання (а.с. 14). Як повідомила в судовому засіданні представник відповідача, в зазначеному листі в частині дати його складення було допушено помилку, замість правильної дати 02.09.2016 року було зазначено 05.09.2016 року. Розпорядженням від 02.09.2016 року №36 Управління ПФУ у місті Рубіжному Луганської області відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов,язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058 згідно з її заявою від 26.08.2016 року в зв,язку з порушеннями норм п.1.1 та п.2.1 Порядку №22-1 в частині підтвердження проживання (реєстрації) в м.Рубіжному. (а.с.15) У статті 24 Конституції України зазначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 46 Конституції України зазначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. У статті 33 Конституції України зазначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. У статті 25 Конституції України зазначено, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі території України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами. Відповідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, та Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за кордоном, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов,язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. В своєму рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, речення другого статті 51 Закону України «Про загальнообов,язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. В пункті 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року вказано, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення України з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Відповідно ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, і якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україні. Тому, Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації з пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення). У пунктах 52-54 зазначеного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в Україні, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. Наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу. У статті 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зазначено, що користування правами та свободами, визнаними у в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. У статті 1 Першого Протоколу передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, право громадянина України на призначення пенсії не може пов,язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутністю на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов,язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов,язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки ІНФОРМАЦІЯ_3 і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. З копії закордонного паспорту громадянки України позивача вбачається, що вона народилася 08 лютого 1947 року, тобто станом на момент звернення до УПФУ досягла пенсійного віку. Представник позивача в судовому засідання пояснив, що позивач по досягненню 55 років не зверталася до УПФУ за призначенням пенсії. Зазначене представником відповідача не заперечувалось. З копії трудової книжки позивача вбачається, що вона має страховий стаж не менше 15 років, що відповідає ст.26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Таким чином, позивач має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов,язкове державне пенсійне страхування». Відповідно ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов,язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Відповідно ч. 5 ст. 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Постановою Правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25.11.2005 року за № 22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов,язкове державне пенсійне страхування», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1). Зазначеним Порядком передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника (п. 1.1 Порядку № 22-1). У п. 4.3 Порядку № 22-1 зазначено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. У п. 2.1 Порядку № 22-1 зазначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема: -документ про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків; -документи про стаж (трудова книжка); -для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01.07.2000 року. За бажанням пенсіонера у період до 01.01.2016 року ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01.07.2000 року; -документи про місце проживання (реєстрацію) особи тощо. У пункті 2.9 Порядку № 22-1 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією, повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації). Згідно п. 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію. Посилання представника відповідача, які містяться в письмових запереченнях проти позову, в тій частині, що позивачем до заяви про призначення пенсії не було надано оригіналів документів, не заслуговують на увагу з огляду на те, що в судовому засіданні представник відповідача зазначила, що позивач надала копії іноземного паспорту громадянина України, трудової книжки та довідки про наявність ідентифікаційного коду, а також оригінали зазначених документів. Але на підставі оригіналів цих документів їх копії не були засвідчені, оскільки позивачка не проживає за місцем звернення для призначення пенсії, тобто в м.Рубіжне. Окрім того, із заяви позивача від 26.08.2016 року вбачається, що вона подала разом із заявою про призначення пенсії до УПФУ в м.Рубіжне копії зазначених вище документів, а також їх оригінали. (а.с.13) В своїх запереченнях проти позову представник відповідача посилається на те, що позивачем було подано копію іноземного паспорту громадянина України, який не засвідчує місце проживання позивача в м.Рубіжне Луганської області. Однак, як вже зазначалося судом вище, право позивача як громадянина України на призначення пенсії за віком не може пов,язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутністю на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення. Так, у Порядку № 22-1 відсутні вимоги щодо виду паспорту, який необхідно пред,являти заявнику, коли він звертається з заявою про призначення пенсії, чи то може бути внутрішній паспорт громадянина України чи паспорт громадянина України для виїзду за кордон. В паспорті, який було пред,явлено позивачем, зазначено дату її народження 08.02.1947 року, також в паспорті міститься відмітка, що позивач перебуває на консульському обліку в місті Хайфа в Ізраїлі, що на думку суду повністю відповідає вимогам, зазначеним у Порядку № 22-1 щодо підтвердження віку позивача та його місця проживання. Отже, документ про вік та місце проживання позивача був наданий нею до УПФУ в м.Рубіжне, в зв,язку з чим зазначені заперечення відповідача відхиляються судом. Щодо посилань представника відповідача в письмових запереченнях проти позову в тій частині, що позивачем не було надано довідку про заробітну плату, яка необхідна для розрахунку пенсії, то суд зазначає, що у зв,язку з неподанням такої довідки відповідачем не було вжито жодних заходів, спрямованих на її отримання, зокрема, відповідачем не було витребувано у встановленому порядку у позивача або її представника відповідної довідки і не надано час для її надання, не виконано обов'язку, визначеного у п. 3.3 Порядку № 22-1, щодо надання допомоги заявнику в одержанні необхідних документів у разі потреби. Разом з тим, суд звертає увагу на те, шо розпорядженням від 02.09.2016 року №36 УПФУ в м.Рубіжному відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до закону України «Про загальнообов,язкове державне пенсійне страхування» у зв,язку з порушеннями норм п.1.1 та п.2.1 Порядку №22-1 саме в частині підтвердження проживання (реєстрації) в м.Рубіжному.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України. Згідно з п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно частини 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльностісуб'єктавладнихповноважень обов'язокщодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, підсумовуючи викладене вище, суд вважає, що дії УПФУ в м.Рубіжне щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за віком з підстав її проживання в Ізраїлі та відсутності на території України реєстрації місця проживання є неправомірними і порушують конституційне право позивача на пенсійне забезпечення. Отже, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання неправомірним та скасувати розпорядження Управління пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області №36 від 02.09.2016 р. про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком та зобов,язання відповідача призначити та виплатити позивачу пенсію за віком з 26.08.2016 року. Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Отже, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 551, 20 грн. Керуючись ст.ст. 9, 10, 11, 71, 86, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в місті Рубіжному Луганської області про зобов,язання вчинити дії задовольнити. Визнати неправомірним та скасувати розпорядження Управління пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області №36 від 02.09.2016 р. про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком. Зобов,язати Управління пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 26.08.2016 року. Стягнути на користь ОСОБА_1, іпн. НОМЕР_1, судовий збір у сумі 551,20 гривень (п,ятсот п,ятдесят одна гривня 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області. Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя О.Л.Овчаренко