Справа № 818/841/16
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2016 р. Справа № 818/841/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Павлічек В.О.,

суддів - Кунець О.М., Прилипчука О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Терехової О.Ю.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача Левицької А.М.,

представника третьої особи - Палагути Т.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України), третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту - третя особа, УДМС в Сумській області), в якій просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.06.2016 року № 323-16;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 громадянин Іраку, 09.02.2015 року звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 06 жовтня 2015 року позивач отримав повідомлення УДМС в Сумській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складене на підставі рішення Державної міграційної служби України від 18.09.2015 року № 690-15, відповідно до якого щодо позивача не встановлено умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Не погодившись з таким рішенням, позивач оскаржив його до суду. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2015 року по справі № 818/3533/15, залишеною без змін ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено, а саме, скасовано рішення Державної міграційної служби України № 690-15 від 18.09.2015 року та зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 08 липня 2016 року позивач отримав повідомлення від Управління Державної міграційної служби країни у Сумській області від 08.07.2016 року №16 про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні.

Із зазначеним рішенням позивач не погоджується, просить його скасувати, зазначаючи, що інформація, яку він надавав при зверненні та в ході співбесіди перевірялася поверхово та не об'єктивно, ситуація в країні його походження належним чином не вивчалася. В той же час він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у своїй країні Іраку через зміну релігії з ісламу на християнство.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити в їх задоволенні, зазначивши, що дії ДМС України є правомірними, а прийняте рішення від 17.06.2016 р. № 323-16 про відмову громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту цілком відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки серед фактів, повідомлених заявником, немає підстав для визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених п. 13 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, позивач не надав достовірних чи правдоподібних фактів, що у разі повернення до Іраку йому буде загрожувати застосування щодо нього смертної кари, катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився 23 жовтня 1983 року в місті Насирія, Ті-Кар, є громадянином Іраку, араб за національністю.

23.11.2010 року прибув на територію України легально, за навчальною візою повітряним транспортом за маршрутом Ірак (м. Наджаф) - Сирія (Дамаск) - Туреччина (Стамбул) - Україна (пункт пропуску Бориспіль) по дійсному паспорту громадянина Республіки Ірак G 1937293, з метою вступу на підготовчий факультет Сумського державного університету. Під час навчання позивач познайомився з молодими людьми, які проповідували вчення Свідків Ієгови, почав вивчати релігійну літературу, відвідувати зібрання Свідків Ієгови та вирішив стати послідовником цього релігійного напрямку, відмовившись від ісламу.

Після цього, позивач 21.03.2011 року звернувся до сектору міграційної служби у Сумській області із заявою про визнання біженцем відповідно до Закону України «Про біженців». Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 573-11 від 31.10.2011 року йому було відмовлено у визнанні біженцем.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його до суду, постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03 травня 2012 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Апеляційною та касаційною інстанцією рішення суду першої інстанції було залишено без змін (а.с. 150-167).

30 березня 2015 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за якою також було прийняте рішення про відмову в наданні такого статусу. Позивач оскаржив дане рішення до суду. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016 року, позов задоволено. Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 18.09.2015 року № 690-15 та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому в постанові суд зазначив, що відповідачем не була надана повна та належна оцінка ситуації в країні походження позивача - Іраку, відсутня перевірка щодо відношення до християн безпосередньо в провінції Ті-Кар. Відповідно, позиція Управління ДМС у Сумській області про те, що заявник не мав цілком обґрунтованих підстав для його ймовірного переслідування в країні громадянської належності, є не доведеною (а.с. 168-172).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду, Державна міграційна служба України повторно розглянула заяву позивача та додатково вивчила інформацію по країні походження та відношення до християн безпосередньо в провінції Ті-Кар, про що свідчить висновок від 25.05.2016 року, а також інформація по країні походження Ірак (а.с. 102-106, 118-126). Однак, рішенням від 17.06.2016 року № 323-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що йому було доведено повідомленням від 08.07.2016 року № 16 (а.с. 14).

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість зазначеного висновку відповідача та винесеного на його підставі спірного рішення, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить з такого.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця, повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Частиною другою статті 13 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не звільнений від обов'язку надавати докази.

При цьому слід зазначити, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді УДМС в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_1 змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки спільний кордон між Україною та Іраком відсутній, а такими особами визнаються іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження (п. 14 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно свідчень позивача, що містяться в протоколах співбесіди, він виїхав з країни за своїм національним паспортом, без будь-яких перешкод з боку влади, що крім іншого також свідчить про відсутність будь-якого переслідування з боку державних органів країни.

Щодо релігійних переконань позивача, судом встановлено, що на співбесідах, проведених з ним працівниками УДМС України в Сумській області, позивач надав свідоцтво про хрещення (а.с. 77) та стверджував, що будучи послідовником вчення Свідків Ієгови згодом розчарувався у їх вченні, добре розібрався в православній релігії та прийняв православ'я. Однак, в ході співбесіди виявив лише поверхову обізнаність в поняттях християнства, пояснив, що не поширює інформацію про свої релігійні погляди та приховує цей факт від знайомих мусульман.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що позивач виявляє побоювання повертатися до країни походження Ірак, оскільки він зрікся ісламу та став православним християнином, за що родичі можуть вбити його. Погрози надходили від батька по телефону та синів рідного дядька у переписці в соціальній мережі Facebook. Проте доказів в підтвердження факту погроз або інших протиправних дій відносно себе, як того вимагає ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивач суду не надав.

Згідно інформації по країні походження, в Іракському Курдистані є всі умови для проживання християн: «Эрбиль. Центр иракского христианства. Нынешнее население города состоит из мусульман-сунпитов, христиан, какай и езидов. Кроме курдов в Эрбиле проживают туркмены и арабы. Местные христиане живут компактно в деревнях и в некоторых районах Иракского Курдистана, таких как Акра, Смели, Шаклава, Сарсанг, Амидии и др. В Эрбиле районом их компактного проживания стала Анкета. Большинство христиан Иракского Курдистана являются прихожанами Халдейской католической церкви.

Представители христианской интеллигенции работают в Эрбиле преподавателями, врачами, генеральными директорами, заведующими кафедрами в университетах и т.д. Среди них даже есть министр в курдском правительстве, 5 членов парламента. На территории Курдистана функционируют специальные школы для христиан, есть каналы спутникового телевидения, христианские газеты и журналы; свои спортивные клубы, бары и рестораны. Иракский Курдистан принял собственную конституцию, 19-я глава которой запрещает преследование за религиозные убеждения".

А отже, на території Іраку існують безпечні для проживання християн території.

Крім того, суд звертає увагу на те, що під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що в нього в Іраку були знайомі християни, він навчався разом з християнами, навідувався з другом до католицької церкви та працював з християнами в лікарні, але через це ніяких погроз переслідувань з боку рідних або інших мусульман не зазнавав. Заявник ніколи не був членом жодної релігійної, військової громадської організації, утисків на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань не зазнавав.

Отже, не має підстав вважати, що заявник в разі повернення до Іраку може зіткнутися з реальною небезпекою переслідувань або жорстокого поводження за ознакою своєї релігійної приналежності.

Таким чином, суд зазначає, що серед фактів, повідомлених заявником, немає підстав для набуття статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про те, що рішення Державної міграційної служби України від 17.06.2016 року № 323-16 прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи те, що правомірність рішення Державної міграційної служби України від 17.06.2016 року № 323-16 підтверджена судом по даній справі, підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не вбачається.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення Державної міграційної служби України від 17.06.2016 року № 323-16 та зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 18.10.2016 року.

Головуючий суддя В.О. Павлічек

Суддя О.М.Кунець

Суддя О.А.Прилипчук