Справа № 812/100/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року м. Київ К/800/12312/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Калашнікової О.В., Кравцова О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про визнання дій протиправними і зобов'язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 10 березня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 6 квітня 2016 року,

у с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України у Луганській області (під час розгляду справи первісного відповідача було замінено на Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області; далі - Ліквідаційна комісія ГУМВС), в якому просив:

визнати протиправною відмову відповідача від 31 грудня 2015 року № 398/111/22-2015 у встановленні ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ;

зобов'язати відповідача визнати його ветераном органів внутрішніх справ на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач безпідставно відмовляється зарахувати йому до вислуги років в органах внутрішніх справ часу навчання (1 рік і 15 днів) у вищому навчальному закладі третього рівня акредитації. Посилаючись на частину першу статті 5 згаданого вище Закону позивач стверджує, що його вислуга в органах внутрішніх справ у календарному обчисленні становить 25 років 2 місяці і 15 днів (в тому числі 1 рік і 15 днів - навчання у вищому навчальному закладі), відтак він має право на встановлення йому статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Луганський окружний адміністративний суд постановою від 10 березня 2016 року у задоволенні позову відмовив.

Донецький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 6 квітня 2016 року залишив постанову суду першої інстанції без змін.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що в трудовій книжці ОСОБА_1 є такі записи: з 1 вересня 1977 року по 17 липня 1978 року - навчання в ПТУ; з 26 липня 1978 року - прийнятий в лабораторію КІП слюсарем 4 розряду, звідки звільнений 20 жовтня 1978 року; з 30 жовтня 1978 року по 11 листопада 1981 року - служба лавах Радянської армії; з 1 грудня 1981 року ОСОБА_1 зараховано слухачем підготовчого відділення денної форми навчання за спеціальністю «Українська мова та література» Ворошиловградського педагогічного інституту та з 1 вересня 1982 року позивача зараховано студентом першого курсу стаціонару філологічного факультету; з 1 липня 1982 року по 11 серпня 1983 року позивача прийнято на посаду прибиральника; з 1 жовтня 1984 року проходив службу в органах внутрішніх справ України безперервно двадцять один рік один місяць двадцять дев'ять днів).

Крім того, за час служби позивач нагороджений нагрудним знаком «Відмінник погранвійськ» 2 ступеня, відзнакою МВС «За відзнаку в службі» 3 ступеня, 2 ступеня, почесною грамотою, подякою.

Відповідно до архівної довідки Луганського національного педагогічного університету імені Тараса Шевченко № 203 від 7 жовтня 2005 року позивач дійсно з 1981 року по 1987 рік навчався на філологічному факультеті (з 10 грудня 1981 року зарахований до складу слухачів підготовчого відділення з денною формою навчання на спеціальність «Українська мова і література» відповідно до наказу № 204 від 10 грудня 1981 року; з 1 вересня 1982 року зарахований до складу студентів 1 курсу денного відділення зазначеного факультету згідно з наказом № 128 від 24 липня 1982 року; з 1 вересня 1984 року на 3 курсі переведений на заочне відділення зазначеного факультету згідно з наказом № 156-с від 31 серпня 1984 року; 25 червня 1987 року закінчив повний курс навчання згідно з наказом № 80 від 25 червня 1987 року, про що йому видано диплом НОМЕР_1 від 1 липня 1987 року, реєстраційний номер № 440.

Як встановлено у справі, після закінченні Луганського національного педагогічного університету імені Тараса Шевченко позивачу офіцерського звання не присвоювалось.

Відповідно до витягу з наказу від 29 листопада 2005 року № 469 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у відставку Збройних Сил за п. 65 «а» (за віком) з 30 листопада 2005 року.

Згідно з цим же наказом, вислуга років позивача на день звільнення у календарному обчисленні становить 25 років 02 місяці 25 днів (в тому числі час навчання 1 рік 00 місяців 15 днів), у пільговому обчисленні - 29 років 1 місяць 6 днів).

У грудні 2015 року позивач звернувся до Головного управління МВС України у Луганській області із заявою про встановлення йому статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Листом № 398/111/22-2015 від 31 грудня 2015 року відповідач відмовив у задоволенні заяви з тих підстав, що календарна вислуга позивача менша 25 років, як того вимагає Закон України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», і становить 24 роки 2 місяці і 10 днів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що за період навчання позивачу не присвоювалось офіцерського звання, відповідно немає підстав для зарахування часу навчання до строку служби в органах внутрішніх справ.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає висновки судів попередніх інстанцій обґрунтованими і такими, що зроблено на підставі правильно застосованих норм матеріального права з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 24 березня 1998 року № 203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 203/98-ВР) ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, <…> визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, <…> 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 2002 року № 742 «Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ» на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ» поширено дію Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1601 (далі - Порядок № 1601).

Згідно з пунктом 3 Порядку № 1601 підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є один з таких документів: наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку; довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з виконанням обов'язків військової служби; посвідчення про нагородження медаллю «Ветеран Вооруженных Сил СССР».

Відповідно до пункту 1 розділу I Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114) до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Час перебування осіб рядового і начальницького складу на службі в органах внутрішніх справ зараховується до загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу за спеціальністю згідно з законодавством (пункт 20 Положення № 114).

Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2003 року № 4-рп/2003, з-поміж іншого, зазначив, що <…. служба в органах внутрішніх справ має ряд специфічних властивостей, що повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби в органах внутрішніх справ, так і після звільнення у запас або у відставку.

За Законом України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» набуття статусу ветерана органів внутрішніх справ не пов'язується з часом звільнення особи зі служби в цих органах. З тексту статті 5 Закону очевидно, що ветеранами органів внутрішніх справ визнаються особи за умови наявності таких фактів: громадянство України; бездоганна служба; 25 і більше років вислуги у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні); звільнення в запас або у відставку (а) відповідно до законодавства України, (б) відповідно до законодавства колишнього Союзу РСР, (в) відповідно до законодавства держав СНД».

Питання щодо обчислення вислуги років при призначенні пенсії особам, звільненим з військової служби, регулюється Законом України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ) та постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - Порядок № 393).

Беручи до уваги те, що як Закон № 2262-ХІІ, так і Закон № 203/98-ВР регулюють сферу правовідносин, що виникають у зв'язку з проходженням служби в органах внутрішніх справ, при вирішенні питання про те, слід брати до уваги (які періоди навчання/роботи/служби) при обчисленні «вислуги років» для надання статусу ветерана органів внутрішніх справ на підставі статті 5 Закону № 203/98-ВР слід враховувати також й положення Закону № 2262-ХІІ.

Відповідно до статті 1 Закону № 2262-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Згідно з частиною другою статті 17 Закону України № 2262-XII до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, <…> при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, <…> або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Такий самий порядок обчислення вислуги років особам, які мають право на пенсію за цим Законом встановлено і в пункті 2 Порядку № 393.

Стосовно зарахування до вислуги років осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, часу їхнього навчання відповідно до статті 17 цього Закону, то Верховний Суд України у постанові від 10 березня 2015 року (справа № 21-411а14) з цього приводу зазначив, що «у наведеному вище тексті норми права розділові знаки і сполучник «також» у сполученні з «а» вказують, що обставини, викладені після сполучника, мають таке саме значення, як і викладені до зазначеного сполучника. Тобто додатково до вислуги років при призначенні пенсії зараховується час навчання у цивільних вищих навчальних закладах і в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання. Виходячи з синтаксичної структури речення додатково до вказаної вислуги може бути зарахований час навчання в навчальних закладах, зазначених у статті 17 вказаного вище Закону, якщо після їх закінчення присвоюється офіцерське (спеціальне) звання.

На підставі аналізу наведених вище норм права та враховуючи особливий статус осіб, які мають право на пенсію військовослужбовця, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України при розгляді цієї справи дійшла висновку про те, що до вислуги років особам, звільненим з військової служби, при призначенні пенсій на умовах Закону № 2262-XII додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку один рік за шість місяців.

Як з'ясували суди попередніх інстанцій, ОСОБА_1 після звільнення у листопаді 2005 року з органів внутрішніх справ звернувся до відповідача із заявою щодо надання йому статусу ветерана органів внутрішніх справ. Станом на дату звільнення позивача стаж його служби в органах внутрішніх справ становив 24 роки 2 місяці і 10 днів. Позивач вважає, що до зазначено стажу слід зарахувати (в календарному обчисленні) й період його навчання у вищому навчальному закладі тривалістю 1 рік і 15 днів.

У справі встановлено, що навчання у вищому навчальному закладі (Луганський національний педагогічний університет ім. Тараса Шевченка; до його перейменування - Ворошиловградський педагогічний інститут) позивач розпочав з 1 вересня 1984 року, коли його зарахували на підготовче відділення, і завершив в червні 1987 року. При цьому з вересня 1984 року позивач навчався вже на заочній формі і судячи зі встановлених у справі обставин станом на дату закінчення навчання у вищому навчальному закладі вже працював в органах внутрішніх справ.

Тобто до призначення на посаду в органах внутрішніх справ позивач не завершував навчання у вищому навчальному закладі, відповідно за період навчання, який передував службі в органах внутрішніх справ, офіцерського звання йому не присвоювалось.

Враховуючи особливий статус осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ сам факт того, що позивач до вступу на службу в органи внутрішніх справ навчався у вищому навчальному закладі не є достатньою підставою для зарахування цього періоду навчання до вислуги років (як календарної, так і пільгової), яка дає право на отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Тому за встановлених у цій справі обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що навчання позивача у цивільному вищому навчальному закладі, оскільки за цей період позивачу не було присвоєно офіцерського (спеціального) звання, не може вважатися проходженням служби в органах внутрішніх справ. Відтак немає підстав для зарахування часу такого навчання до вислуги років на підставі статті 17 Закону № 2262-ХІІ.

Таким чином, станом на дату звільнення з органів внутрішніх справ вислуга позивача в календарному обчисленні становить 24 роки 2 місяці і 10 днів, що недостатньо для надання йому статусу ветерана органів внутрішніх справ відповідно до статті 5 Закону № 203/98-ВР.

Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, відтак підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень немає.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220-1, 222, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 10 березня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 6 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Смокович

Судді О.В. Калашнікова

О.В. Кравцов