Справа № 308/8261/16-а
Суддя: Леміш О. М.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.09.2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого - судді Леміш О.М

при секретарі Химинець О.Я

з участю позивачів ОСОБА_7 та ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород адміністративну справу

ОСОБА_7 , ОСОБА_2 до Ужгородського РВ ГУДМС України в Закарпатській області про скасування рішення Ужгородського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області про примусове видворення з України

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Ужгородського РВ ГУДМС України в Закарпатській області про скасування рішення Ужгородського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області про примусове видворення з України.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що виконання оспорюваного за предметом позову рішення призведе до роз'єднання її сім'ї, з якою вона мешкає на території України понад 18 років, та яку матеріально забезпечує .

У судовому засіданні по позивач зазначила, що на території України вона перебувала на законних підставах , вживала всіх можливих заходів щодо того щоб отримати документи і право проживання в Україні. Також, на протязі всіх років проживання на території України, їй ніхто не пред'являв жодних претензій з приводу незаконного перебування в Україні. В силу своєї юридичного неграмотності, вона не думала, що відсутність посвідки на тимчасове проживання в Україні може стати причиною для її повернення в країну походження та стати підставою для розлучення із членами своєї родини.

Про серйозність ситуації та юридичні тонкощі отримання законного статусу, для можливості перебування на території України, вона дізналася лише після прийняття відповідачем спірного рішення та звернення до адвоката за юридичною допомогою.

Висловила також суду переконливе бажання залишитися на території України, щоб бути разом із своєю сім'єю, тому просила скасувати рішення відповідача.

Представник позивача, крім вищевказаного, наголосила також на тому, що її довіритель є законослухняною особою.Просила суд також прийняти до уваги те, що повернення позивача у країну її походження буде мати вкрай негативні наслідки для її четверьох дітей та чоловіка.

Представник відповідача у поданому суду письмовому заперечені та в судовому засіданні по справі, просив відмовити у задоволенні позову повністю, з посиланням на те, що позивач перебуваючи на території України мала достатньо часу для того, щоб звернутися до територіального органу ДМС з клопотанням про надання їй посвідки на тимчасове проживання чи продовження такої в Україні.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

26 липня 2016 року позивачка , громадянка Узбекистану ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримала рішення Ужгородського РВ ГУ ДМС України в

Закарпатській області про примусове повернення з України, яке прийняте «з метою

забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без

громадянства, інтересів національної безпеки України, охорони громадського порядку,

захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні,

на підставі положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без

громадянства». В даному рішенні вказано, що вона зобов'язана покинути територію

України у термін до 21.08.2016 року.

Разом з тим встановлено , що ОСОБА_7 прибула в Україну з Узбекистану в 1998 році з метою знайти батька, який розлучився з матір'ю, і, будучи по національності українцем, повернувся до себе на батьківщину, в Житомирську область. В'їхала на територію України за дійсним на той час закордонним паспортом. На території України розшукувала свого батька за допомогою різних засобів, однак не змогла знайти його.

В 1999 році ОСОБА_7 та ОСОБА_2 стали перебувати в фактичних шлюбних відносинах та спільно проживати в с.Оноківці, Ужгородського району. Позивачі намагалися зареєструвати офіційний шлюб, однак не змогли цього зробити через неможливість отримання позивачкою , іноземцем, документів для укладення шлюбу, а саме довідки про несудимість та довідки про те, що вона не перебуває в шлюбі на території Узбекистану. Такі довідки з Узбекистану позивачка змогла отримати тільки в 2013 році

ОСОБА_7 вживала всіх можливих заходів для того, щоб отримати документи і право на проживання в Україні, на момент дії паспорту реєструвалася по місцю проживання ОСОБА_2 . Не маючи фінансових коштів та близьких осіб в Узбекистані, а також маючи на руках двох малолітніх дітей позивачка не змогла вчасно до 16.11.2013 року виїхати до Узбекистану - до моменту закінчення дії паспорту , щоб виготовити новий. Після закінчення дії паспорта , позивачі притягалися до адміністративної відповідальності за ч.І ст.203 КУпАП .

ОСОБА_7 з метою врегулювання свого статусу на території України неодноразово зверталася Ужгородський міський та районний відділи ГУ ДМС України в Закарпатської області, до Посольства Узбекистану в Україні, до Уповноваженого з прав дитини. Тільки після особистого звернення до Посольства Республіки Узбекистан в м.Києві 16.03.2016 року, вона змогла хоча б подати запит на встановлення особи. Через два тижні, перетелефонувавши в Посольство Узбекистану також була повідомлена, що в Посольство прийшла відповідь з Міністерства внутрішніх справ Узбекистану, і що Посольство Республіки Узбекистан не прийме документи для виготовлення паспорту позивачці, тому для виготовлення паспорту необхідно повернутися в Узбекистан, оскільки така зареєстрована в Узбекистані і не знята там з реєстрації . Окрім наведеного, позивачка вказала , що має оригінал так званого «Листка убытия».Кошти, які необхідні для повернення до Узбекистану і оплату всіх штрафів за прострочення паспорту - а це близько 45 тис.грн. - не підйомні для багатодітної сім'ї .

Окрім наведеного , слід зазначити, що позивачі наразі проживають у фактичному шлюбі в с.Оноківці, Ужгородського району, від даного шлюбу народилося четверо дітей:

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5

ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу виходить з того, що згідно з частиною третьою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Відповідно до ч.б ст.6 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України, тобто іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини.

За результатами судового розгляду справи, позивачем не спростовано обставин щодо перевищення нею дозволеного терміну перебування на території України та відсутністю у неї посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини по справі, суд виходить також із того, що право на повагу до приватного і сімейного життя закріплено у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до приписів якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, держави - учасниці повинні охороняти сім'ю, дитинство, материнство, батьківство та створювати мови для зміцнення сім»ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного життя.

Сімейні права є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Сімейні обов'язки є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Як передбачено положеннями статті 8 Конституції України, в Україні Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. В цьому аспекті верховенство права проявляється у субординації закону перед правом, як таким.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV зазначено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Каплан та інші проти Норвегії» (рішення від 24.07.2014, заява №32504/11) Європейський суд з прав людини вказав на недопустимість непропорційного втручання в право на повагу до сімейного життя подружжя та їх дітей.

Обставини вказаної справи, яка розглядалася Європейським судом з прав людини (справа стосувалася вислання владою Норвегії громадянина Туреччини, батька трьох дітей, які є громадянами Норвегії) є майже ідентичними до обставин по даній справі.

Тому аналізуючи фактичні дані по справі на предмет їх відповідності статті 8 Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини, суд вважає, що рішення відповідача від 15.03.2016 року про примусове повернення позивача з України порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до сімейного життя подружжя, яке буде розлученим одне з одним.

Повернення позивача у країну її походження буде мати вкрай негативні наслідки для її чотирьох неповнолітніх дітей та чоловіка , оскільки діти залишаться без матері , так як рішення про примусове повернення іноземців може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки (частина друга ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Також звертає на себе увагу суду той факт, що позивач протягом 18-ти річного періоду безперервно проживала на території України і жодних процедурних механізмів щодо її повернення на батьківщину компетентними державними органами до нього застосовано не було, що сприяло утвердженню у неї думки про можливість безперешкодного перебування на території України, тому її твердження про повне усвідомлення нею всіх можливих негативних наслідків видворення з території України, тільки після прийняття відповідачем оспорюваного рішення, заслуговує на увагу та враховується судом при розгляді даної справи.

За таких обставин справи, позов слід задоволити та скасувати рішення відповідача.

Керуючись ст. ст. 7, 8, 18, 69, 71, 86, 158-163, 167, 183 -5 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_7 , ОСОБА_15 до Ужгородського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області про скасування рішення про примусове повернення з України - задоволити .

Визнати таким, що порушує права ОСОБА_7 та ОСОБА_2 та скасувати Рішення Ужгородського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області про примусове повернення з України громадянки Узбекистану ОСОБА_7, прийняте 26.07.2016 року.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись через 5 днів.

Суддя О.М Леміш