Справа № 802/1366/16-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2016-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 жовтня 2016 р. Справа № 802/1366/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Волощук А.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4

до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

14.09.2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (далі Вінницька ОДПІ) форми "Ф" № 2034/02-03-17 від 30.06.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником транспортного засобу марки "Toyota Highlander V6", з об'ємом циліндра двигуна понад 3,5 л, 2012 року випуску. Оскаржуваним рішенням Вінницької ОДПІ йому визначено податкове зобов'язання зі сплати транспортного податку за 2015 рік в сумі 25 000 грн. Позивач вважає таке рішення протиправним, посилаючись на те, що рішення Вінницької міської ради про встановлення транспортного податку на 2015 рік було прийняте 23.01.2015 року та фактично оприлюднене у березні 2015 року. Відтак в силу положень податкового законодавства зазначене рішення органу місцевого самоврядування могло застосовуватись не раніше початку бюджетного періоду, що настає після його оприлюднення, тобто з 01.01.2016 року. Отже, визначення грошового зобов'язання з цього виду місцевих податків за 2015 рік є незаконним.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення відповідно до змісту позовної заяви. Додатково пояснив, що у 2015 році позивач ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1. Тому привирішенні справи до уваги слід брати не рішення Вінницької міської ради про встановлення транспортного податку на 2015 рік від 23.01.2015 року, а відповідне рішення Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області 34 сесії 6 скликання від 28.01.2015 року, яке також могло застосовуватись контролюючим органом лише з 01.01.2016 року. Просить суд адміністративний позов задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечили з мотивів, викладених у наданих суду письмових запереченнях. Зазначили, що у зв'язку з внесенням змін до Податкового кодексу України в частині оподаткування транспортним податком та прийняттям Бохоницькою сільською радою Вінницького району Вінницької області рішення "Про встановлення ставок транспортного податку на території Бохоницької сільської ради та затвердження Порядку його справляння" від 28.01.2015 року, Вінницьким відділенням Вінницької ОДПІ направлено запит до УДАІ МВС України у Вінницькій області на отримання інформації щодо легкових автомобілів з об'ємом двигуна понад 3000 куб. см., що використовувались до 5 років і які зареєстровані у межах Вінницького району станом на 01.01.2015 року. Відповідно до отриманої інформації ОСОБА_4 станом на 01.01.2015 року був власником транспортного засобу марки "Toyota Highlander V6", 2012 року випуску. У зв'язку з цим Вінницькою ОДПІ позивачу визначено грошове зобов'язання зі сплати транспортного податку на 2015 рік в сумі 25 000 грн. Відтак, оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене з дотриманням вимог чинного законодавства, є законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та оцінивши інші здобуті у ході розгляду справи докази, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити.

Встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником транспортного засобу марки "Toyota", модель "Highlander", тип загальний легковий універсал-В, державний номерний знак НОМЕР_1, з об'ємом двигуна 3456 куб. см., 2012 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу СХО 334946.

30.06.2015 року Вінницьким відділенням Вінницької ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення № 2034/02-03-17 від 30.06.2015 року, яким позивачу визначено податкове зобов'язання зі сплати транспортного податку на 2015 рік в сумі 25 000 грн.

Вищезазначене рішення суб'єкта владних повноважень є предметом спору у цій справі. Надаючи йому правову оцінку, суд виходить з таких мотивів.

01.01.2015 року набрав чинності Закон України № 71-VІІІ від 28.12.2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової форми", яким згідно зі статтею 267 Податкового кодексу України було введено новий вид податку транспортний податок.

Так, відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України у редакції Закону від 28.12.2014 року № 71-VІІІ платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно з пп. 267.2.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Базою оподаткування у відповідності до пп. 267.3.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Пунктом 267.4 статті 267ПК України визначено, що ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп. 267.5.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України).

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 ст. 267 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно з пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам-нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцем реєстрації об'єктів оподаткування, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Таким чином, із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України 01.01.2015 року, власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та об'ємом більше 3000 куб. см, є платниками транспортного податку.

Водночас в силу положень п. 8.1 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

У переліку загальнодержавних податків та зборів, визначеного статтею 9 Податкового кодексу України транспортного податку немає.

Разом з тим, відповідно до п. 9.4 ст. 9 ПК України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 ПК України, якою визначено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (пп. 10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних видів податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено у п. 7.1 ст. 7 ПК України.

Відповідно до ст. 265 ПК України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VІІІ, що діє з 01.01.2015 року) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, згідно з нормами Податкового кодексу України транспортний податок належить до місцевих податків.

Разом з тим, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України. Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а, власне, встановлення місцевих податків з дотриманням визначених Верховною Радою критеріїв є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, згідно з п. 8.3 ст. 8 ПК України (у редакції чинній на дату прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення) до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас відповідно до п. 4.4 ст. ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Отже, безпосереднє встановлення місцевих податків, а відтак і транспортного податку віднесено законодавцем до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Виключне повноваження щодо встановлення місцевих податків відповідними рішеннями місцевих рад передбачене також статтею 143 Конституції України та пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до пункту 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно з п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп.12.3.3 п. 12.3 ст. 12 Податкового Кодексу України).

При цьому згідно з п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 цього кодексу.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим (пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Такимч чином, місцеві ради в силу положень Податкового кодексу України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Статтею 3 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

З матеріалів справи вбачається, що рішення щодо встановлення транспортного податку на території Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (де позивач був зареєстрований та проживав станом на 2015 рік) прийняте Бохоницькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 28.01.2015 року.

Отже, враховуючи наведені вище приписи Податкового та Бюджетного кодексів України, для нововведеного на території Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області транспортного податку 2015 рік це плановий період, а 2016 рік вже бюджетний період.

Таким чином, позивач не повинен був сплачувати транспортний податок за 2015 рік, оскільки такий рік є плановим періодом для цього виду місцевого податку.

Пунктом 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України передбачено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Однак суд враховує те, що основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин. Принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України, повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

Так, серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України).

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПК України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Водночас принцип стабільності, закріплений у пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПК України, має на меті встановлення незмінних умов оподаткування протягом певного часу.

Так, згідно з вказаною нормою зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року

За наведених обставин та особливостей правового регулювання суд доходить висновку, що застосування відповідачем положень статті 267 ПК України з метою оподаткування транспортним податком не могло мати місце у 2015 році.

В іншому випадку таке застосування не відповідало б положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

До спірних правовідносинах суд також застосує рішення Європейського суду з прав людини у справах "Серков проти України" та "Щокін проти України", якими встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Отже, при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків платника податків імперативним є правило щодо прийняття рішення на користь такого платника.

Тому висновки контролюючого органу про необхідність визначення позивачу ОСОБА_4 грошового зобов'язання зі сплати транспортного податку на 2015 рік у розмірі 25 000 грн. є помилковими та визнається судом протиправним.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з приписів вказаної норми процесуального права, при розгляді судом спору щодо правомірності рішення контролюючого органу, яким платнику податків визначені податкові зобов'язання, презюмується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено іншого.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд приходить до переконання про наявність підстав для визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення Вінницької ОДПІ форми "Ф" № 2034/02-03-17 від 30.06.2015 року, а тому адміністративний позов слід задовольнити.

Питання про розподіл судових витрат у справі вирішується судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 160, 162, 163, 167, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області форми "Ф" № 2034/02-03-17 від 30.06.2015 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) сплачений при зверненні до адміністративного суду судовий збір у розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (ідентифікаційний код 39476158).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Сало Павло Ігорович