Справа № 813/3254/16
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2016-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2016 року № 813/3254/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання Присташ І.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №3 до Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №3 (надалі по тексту позивач) до Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (надалі по тексту відповідач), в якій згідно уточнених позовних вимог просить суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення сесії Давидівської сільської ради Пустомитівської району Львівської області №155 від 11.04.2016 року «Про затвердження положення про порядок функціонування кладовищ та правила поховання на території Давидівської сільської ради».

Ухвалами суду від 04.10.2016 року відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили суд позов задовольнити.

В обґрунтуванні позовних вимог, представник позивача зазначила, що відповідно до п. 2.4 «Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань» затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України №193 від 19.11.2003 року, за зверненням Виконавця волевиявлення чи особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого. На бажання Виконавця волевиявлення чи особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання. Однак, всупереч наведеним вимогам, сесією Давидівської сільської ради Пустомитівського району прийнято рішення №155 від 11.04.2016 року, яким затверджено положення «Про порядок функціонування кладовищ та правила поховання на території Давидівської сільської ради». Пунктом 6.8. зазначеного вище порядку встановлено розміри благодійних внесків, зокрема: 10 грн. - захоронения громадян, які постійно проживали або були зареєстровані на території Давидівської сільської ради (чоловік, дружина, батьки, діти), 2000 грн. - родинне захоронения (дідусь, бабуся, онуки, тесть, теща, зять, свекор, свекруха, невістка), 25 000 грн. - всі інші захоронения. Фактично вказаними вище розмірами «благодійних внесків» встановлена плата за поховання.

Окрім цього, оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування, можливість надання благодійниками благодійних (добровільних) внесків та пожертв з права особи перетворено на обовязок здійснення оплати, який не передбачений чинним законодавством. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач явку уповноважених представників із невідомих суду причин не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення. Жодних клопотань, заперечень на позовну заяву, пояснень на адресу суду не надходило.

Судом, в порядку ст.128 КАС України було ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, із наступних підстав.

Судом встановлено, що Львівською місцевою прокуратурою №3 вивчено стан дотримання Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про поховання та похоронну справу».

Встановлено, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про поховання та похоронну справу» діяльність у галузі поховання базується, зокрема, на таких принципах, як гарантування державою належного поховання померлих, а також безоплатного виділення місця для поховання померлих (їхніх останків) чи урн із прахом померлих на кладовищі (у колумбарії).

Статтею 8 Закону України «Про поховання та похоронну справу» передбачено, що органи місцевого самоврядування, їх виконавчі органи в межах своєї компетенції: 1)вирішують відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання; 2)забезпечують будівництво, утримання в належному стані та охорону місць поховання; 3)створюють ритуальні служби; 4)вирішують питання про надання за рахунок коштів місцевих бюджетів ритуальних послуг у зв'язку з похованням самотніх громадян, ветеранів війни та праці, а також інших категорій малозабезпечених громадян; про надання допомоги на поховання померлих громадян в інших випадках, передбачених цим Законом; 5)здійснюють контроль за дотриманням законодавства стосовно захисту прав споживачів у частині надання суб'єктами господарювання ритуальних послуг та реалізацією ними предметів ритуальної належності; 6)здійснюють інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Крім цього, відповідно до п. 2.4 «Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань» затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України №193 від 19.11.2003 року, за зверненням Виконавця волевиявлення чи особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого. На бажання Виконавця волевиявлення чи особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, всупереч наведеним вимогам, сесією Давидівської сільської ради Пустомитівського району прийнято рішення №155 від 11.04.2016 року, яким затверджено положення «Про порядок функціонування кладовищ та правила поховання на території Давидівської сільської ради». Пунктом 6.8. зазначеного вище порядку встановлено розміри благодійних внесків, зокрема: 10 грн. - захоронения громадян, які постійно проживали або були зареєстровані на території Давидівської сільської ради (чоловік, дружина, батьки, діти ), 2000 грн. - родинне захоронения (дідусь, бабуся, онуки, тесть, теща, зять, свекор, свекруха, невістка), 25 000 грн. - всі інші захоронения. Фактично вказаними вище розмірами «благодійних внесків» встановлена плата за поховання.

Зокрема, оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування, можливість надання благодійниками благодійних (добровільних) внесків та пожертв з права особи перетворено на обовязок здійснення оплати, який не передбачений чинним законодавством.

При цьому, гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України.

З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що усі органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Більше того, главою 1 та 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачені повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів, зокрема повноважень на встановлення плати за поховання не передбачено.

Отже на переконання суду, в порушення вимог ст. 19 Конституції України, ч. З ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Давидівська сільська рада Пустомитівського району прийнявши рішення №155 від 11.04.2016 року вийшла за межі компетенції, оскільки не уповноважена жодним чинним нормативно-правовим актом України на встановлення для громадян розмірів благодійних внесків, як умови для здійснення поховання.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 121 Конституції України, прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

У відповідності до ст.121 Конституції України на органи прокуратури покладено функції представництва інтересів громадян і держави в судах у випадках визначених законом.

Право на звернення прокурора або його заступника до окружного адміністративного суду в інтересах держави передбачено ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 60 Кодексу адміністративного судочинства України.

Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 2 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Таким чином, у даних правовідносинах відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції, а бездіяльність відповідачів порушує норми діючого земельного законодавства, а також законодавства, що регулює відносини у сфері використання обєктів історико-культурного призначення.

У звязку із відсутністю органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №3 звертається до суду за захистом державних інтересів і набуває статусу позивача.

Підставою подання до суду даного позову є необхідність захисту інтересів держави, в основі яких, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99, завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих, у даному випадку на охорону землі як національного багатства.

Відповідно до вимог п.п. 3-5 рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів, в їх основі завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (зокрема, економічних, соціальних) дій, програм, спрямованих на гарантування її економічної безпеки, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді; із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту і зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах; поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Підставою для представництва інтересів держави шляхом подання позову є те, що встановлення органом місцевого самоврядування розмірів плати за поховання суперечить основним принципам визначеним Законом України «Про поховання та похоронну справу».

Пунктом 5 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-71, 72, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

1.Адміністративний позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення сесії Давидівської сільської ради Пустомитівської району Львівської області №155 від 11.04.2016 року «Про затвердження положення про порядок функціонування кладовищ та правила поховання на території Давидівської сільської ради».

3.Стягнути з бюджетних асигнувань Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (81151, Львівська область, Пустомитівський район, с. Давидів, вул. Галицька, 5; ) на користь прокуратури Львівської області сплачену суму судового збору у сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сакалош В.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 24 жовтня 2016 року.