Справа № 803/1400/16
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року Справа № 803/1400/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Валюха В.М.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, поданого в його інтересах адвокатом Квятковським Богданом Михайловичем, до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Квятковський Богдан Михайлович в інтересах ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМСУ у Волинській області) про визнання неправомірним та скасування наказу від 07.09.2016 № 54 та зобов'язання переглянути справу ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.09.2016 позивачу було вручено повідомлення № 0704/16 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою такого повідомлення є наказ № 54 від 07.09.2016. Відмову було вмотивовано тим, що надана позивачем інформація не дає підстави кваліфікувати позивача як особу, що підпадає під пункт 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не погоджується з наказом від 07.09.2016 № 54, оскільки відповідач неналежно виконав обов'язок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що у випадку його повернення до країни громадянської належності його життю, здоров'ю та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через неможливість отримання захисту у країні походження.

Позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ УДМСУ у Волинській області від 07.09.2016 № 54 та зобов'язати відповідача переглянути справу позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України.

В поданих до суду письмових запереченнях проти позову від 30.09.2016 № 0701/9833 (а. с. 19-31) відповідач адміністративний позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з тих підстав, що оскаржуваний наказ прийнятий з дотримання вимог міжнародних договорів та нормативно-правових актів України.

В судовому засіданні, яке відбулося 03.10.2016, представник позивача Квятковський Б.М. адміністративний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Представник відповідача Марцих Є.Г. у тому ж судовому засіданні адміністративний позов не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях, та просить у його задоволенні відмовити повністю.

В подальшому, 13.10.2016 представники сторін до початку судового засідання, призначеного на 16:00 13.10.2016, подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 66 - 67).

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Як передбачено частиною першою статті 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, виходячи із приписів частини першої статті 41, частини четвертої статті 122 КАС України, у зв'язку із поданням представниками сторін до початку судового засідання письмових заяв про розгляд справи без їх участі, розгляд справи проведено у письмовому провадженні, без фіксування адміністративного процесу технічними засобами.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2016 LT 0022 (а. с. 33-59) встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в селі Джалаїр Джалілабадського району Республіки Азербайджан, за національністю азербайджанець, сповідує іслам, не одружений, з 2003 року проживає в Україні в м. Кіровоград та Кіровоградській області, на даний час знаходиться у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі - Волинський ПТПІ).

04.08.2016 позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 37 зворот - а. с. 38), яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 04.08.2016 № 04-01/439 була скерована до УДМСУ у Волинській області та отримана останнім 17.08.2016 за вх. № 6192 (а. с. 34).

Наказом УДМСУ у Волинській області від 07.09.2016 № 54 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину Азербайджану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 57 зворот). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 08.09.2016 № 0704/16 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 58).

Згідно із частиною другою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі наказу, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.09.2016 (а. с. 51-57), на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ у Волинській області від 07.09.2016 № 54, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із тим, що заява носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є очевидно необґрунтованою, у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМСУ у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 25.08.2016 (а. с. 46-48), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в селі Джалаїр Джалілабадського району Республіки Азербайджан, за національністю азербайджанець, сповідує іслам, не одружений, з 2003 року проживав в Україні в м. Кіровоград, а з 2010 року в Кіровоградській області, в Україні отримав неповну середню освіту, вступив до Кіровоградського професійного ліцею, звідки був відрахований. В протоколі співбесіди позивач повідомив, що у 2003 році його сім'я переїхала в Україну до родичів, а згодом батьки з сестрою нелегально переїхали до Німеччини, де отримали статус біженця, а також зазначив що особистих переслідувань в країні походження не зазнав. За його словами, після від'їзду батьків він проживав з тіткою та дядьком, весь цей час він підтримував зв'язок з батьками, тому з метою воз'єднання сім'ї вирішив нелегально потрапити до Німеччини через територію Словацької Республіки. При прибутті в Україну до компетентних органів держави із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

08.06.2016 на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб ОСОБА_1 був переданий на територію України у встановленому угодою порядку за незаконний перетин державного кордону з України в Словацьку Республіку, в складі групи осіб, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Княгиня».

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2016 у справі № 308/5950/16-а за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Азербайджану ОСОБА_1 про примусове видворення позов задоволено, примусово видворено позивача за межі території України (а. с. 38 зворот - 39).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся тільки після поміщення у Волинський ПТПІ на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2016, хоча мав об'єктивну можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а також про те, що набуття захисту в Україні не було для нього пріоритетним завданням. Крім того, такі дії позивача суд розцінює як його бажання знайти шляхи легалізації перебування в Україні.

На думку суду, УДМСУ у Волинській області повно та об'єктивно використало актуальну інформацію про Азербайджан, у висновку від 07.09.2016 є посилання на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел).

Крім того, суд вважає обґрунтованими висновки відповідача про те, що пояснення ОСОБА_1 про можливі переслідування його та членів його родини в майбутньому в країні його громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань в країні його громадянської належності та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМСУ у Волинській області, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для скасування наказу УДМСУ у Волинській області від 07.09.2016 № 54.

Таким чином, з наведених вище підстав, у задоволенні взаємопов'язаних позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 41, 122, 160, 162, 163 КАС України, на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, поданого в його інтересах адвокатом Квятковським Богданом Михайловичем, до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Валюх