Справа № 826/7561/16
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7561/16 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А

Іменем України

13 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Літвіної Н.М.

суддів: Ганечко О.М.

Коротких А.Ю.

при секретарі: Рафальській І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Київській області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа - ПАТ "Промислово-фінансовий банк" про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа: ПАТ "Промислово-фінансовий банк" про визнання протиправними та скасування постанов винесених в рамках виконавчого провадження № 45957286: від 12 січня 2015 року про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, від 19 лютого 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору, від 19 лютого 2015 року про арешт майна боржника та постанови від 18 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 49831282.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - Головне територіальне управління юстиції у Київській області, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень з 25 грудня 2014 року перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп О.Е. № 3032 від 21 листопада 2014 року про звернення стягнення на нерухоме майно.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області від 26 грудня 2014 року відкрито виконавче провадження № 4597286 з примусового виконання виконавчого напису нотаріусу Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп О.Е. про звернення стягнення на майно ОСОБА_3 на користь ПАТ "Промислово-фінансовий банк" та надано боржнику (позивачу) семиденний строк з дня винесення постанови на самостійне виконання зазначеного напису.

Постановою від 12 січня 2015 року накладено арешт на майно боржника (позивача): житловий будинок загальною площею 365,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, житловий будинок загальною площею 207,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3, земельну ділянку площею 0,0797 га кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, земельну ділянку площею 0,0385 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Також, відповідачем прийнято постанову від 19 лютого 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору, якою постановлено стягнути з позивача виконавчий збір в сумі 606 856,80 грн.

Крім того, постановою від 19 лютого 2015 року накладено арешт на майно боржника (позивача).

04 січня 2016 року до відповідача надійшла заява директора Київської філії ПАТ "Промислово-фінансовий банк" ОСОБА_5 від 28 грудня 2015 року про повернення виконавчого збору стягувачу відповідно до ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження".

14 січня 2016 року державним виконавцем відповідно до п. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та п. 2 даної постанови визначено, що постанову про стягнення виконавчого збору виділено в окреме виконавче провадження.

У зв'язку з цим 18 січня 2016 року відкрито виконавче провадження № 49831282 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору від 19 лютого 2015 року № 45957286.

Вважаючи зазначені рішення відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закон України "Про виконавче провадження" (далі - Закон) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ч. 1 - 2 ст. 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до положень ч. 1 - 2 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з приписами ст. 17 Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до ст. 25 Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові (ч. 5 ст. 25 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону, у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, початок перебігу строку на добровільне виконання виконавчого документу визначається датою винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та залежить від отримання боржником копії такої постанови.

Обов'язок щодо примусового виконання виконавчого документу та стягнення виконавчих витрат виникають у державного виконавця після закінчення строку на добровільне виконання виконавчого документу. При цьому, факт добровільного виконання виконавчого документу, у строк визначений у постанові, можливий лише за умови, якщо боржник у спосіб визначний ст. 31 Закону повідомлений про прийняття відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, позивач зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 26 грудня 2014 року ВП №4597286 йому не надходила.

В матеріалах справи міститься супровідний лист відповідача №10756 від 30 грудня 2014 року про направлення учасникам виконавчого провадження копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 26 грудня 2014 року ВП №4597286.

Однак, відповідачем не надано доказів надіслання боржнику даної постанови рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Вказаного повідомлення матеріали справи не містять та апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

З наданої позивачем копії повідомлення та копії паспорта позивача вбачається, що останнім з 30 листопада 2012 року змінено адресу постійного місця проживання на: вул. Ярославська, буд. 48, м. Дніпропетровськ, про що 04 грудня 2012 року повідомлено ПАТ "Промислово-фінансовий банк".

З пояснень, наданих представниками відповідача у апеляційній скарзі та під час судового засідання суду апеляційної інстанції вбачається, що позивачу направлялась постанова про відкриття виконавчого провадження за адресою, вказаною у виконавчому документі (АДРЕСА_1), однак докази отримання позивачем даної постанови у відповідача відсутні.

Також з пояснень представника відповідача вбачається, що про зміну адреси ОСОБА_3 банк з невідомих причин не повідомляв, у зв'язку з цим на адресу зареєстрованого місця проживання позивача вказана кореспонденція не направлялась.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає, що відповідач не переконався у тому, що направлена кореспонденція була вручена позивачу, що свідчить про не забезпечення боржнику можливості добровільного виконання виконавчого документу у строк визначений чинним законодавством та зазначений у постанові.

Наполягаючи на скасуванні оскаржуваної постанови апелянт стверджував про допущені судом першої інстанції порушення вимог процесуального права. Зокрема, апелянтом зазначено про пропуск строку на оскарження вищезгаданих постанов.

Апелянт зазначає, що представник позивача ОСОБА_6 ознайомився з матеріалами виконавчих проваджень 16 лютого 2016 року.

За нормами КАС України пропущення встановленого строку звернення з адміністративним позовом не позбавляє особи права звернутися з адміністративним позовом і не може бути підставою для повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження в адміністративній справі. КАС України надає право стороні, яка пропустила строк на звернення до суду відновити пропущений строк у разі, якщо причини, які його спричинили були поважними. У цьому випадку суд розглядає відповідне клопотання. Після поновлення строку суд розглядає адміністративний позов по суті в порядку, встановленому КАС.

З досліджених колегією суддів матеріалів справи вбачається, що позивачем разом із позовом було заявлено відповідне клопотання.

При цьому, позивач надав суду докази і пояснення, які свідчать про поважність пропуску ним строку на звернення до суду.

З наявного в матеріалах справи клопотання (а.с. 8 - 9 т. 1) вбачається, що між позивачем (замовник) та ОСОБА_6 (виконавець) 12 лютого 2016 року укладено договір про надання юридичних послуг, згідно п. 2,1 якого, виконавець зобов'язується надавати правову допомогу шляхом підготовки та подачі відповідних процесуальних документів для оскарження виконавчого напису нотаріуса № 3032 виданого 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп О.Е. та пов'язаних з ним можливих виконавчих проваджень; щомісячно надавати замовнику письмовий звіт про роботи, виконані за цим договором.

Всупереч умов даного договору ОСОБА_6, не виконував свої зобов'язання та не надавав позивачу фотокопій документів виконавчих проваджень № 45957286 та № 49831282.

Зазначені копії документів, з причин незалежних від волі позивача, були передані йому лише 10 травня 2016 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2016 року суд визнав причини пропуску строку звернення до суду поважними.

Відтак, жодного порушення норм процесуального права судом допущено не було.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

У зв'язку з наведеним суд не вбачає підстав для обмеження права позивача на судовий захист.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що застосування судом наслідків пропуску строку звернення до суду можливе, крім іншого, за умови надання відповідачем, який являється суб'єктом владних повноважень, належних і допустимих в розумінні ст. 70 КАС України доказів, на підтвердження зазначених апелянтом обставин.

Проте, таких доказів всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України відповідачем не надано. В свою чергу судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях та повинно відповідати вимогам ст. 159 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що незважаючи на ознайомлення представника позивача з матеріалами виконавчого провадження 16 лютого 2016 року позивачу про наявність останнього стало відомо лише 10 травня 2016 року, під час підписання акту приймання-передачі ОСОБА_3 та передачі фотокопій матеріалів виконавчого провадження.

Неналежне виконання представником позивача своїх зобов'язань так само як і здійснення останнім будь-яких дій, які порушують права позивача, не може розцінюватись судом як належне повідомлення позивача. Відповідно, перебіг строку позовної давності в даному випадку необхідно обраховувати з 10 травня 2016 року.

Надаючи правову оцінку правомірності спірних постанов, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області від 26 грудня 2014 року відкрито виконавче провадження № 4597286 з примусового виконання виконавчого напису нотаріусу Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп О.Е. про звернення стягнення на майно ОСОБА_3 на користь ПАТ "Промислово-фінансовий банк" та надано боржнику (позивачу) семиденний строк з дня винесення постанови на самостійне виконання зазначеного напису.

Оскільки боржником в 7-ми денний строк, визначений в постанові про відкриття виконавчого провадження виконавчий документ не виконано, державним виконавцем відповідно до ст. 57 Закону 12 січня 2015 року винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на: житловий будинок загальною площею 365,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, житловий будинок загальною площею 207,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3, земельну ділянку площею 0,0797 га кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, земельну ділянку площею 0,0385 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, крім іншого, шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Разом з тим, колегія суддів вважає прийняття зазначеної постанови необґрунтованою та передчасною, оскільки станом на дату її прийняття державний виконавець не переконався про обізнаність боржника з можливістю добровільного виконання виконавчого документу без здійснення заходів його примусового виконання. Матеріали справи не містять доказів надіслання боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією та доказів отримання позивачем даних документів. Тобто, відповідачем не враховано усіх обставин, що мали значення для прийняття спірної постанови.

Викладені обставини свідчать про необґрунтоване прийняття відповідачем також постанови від 18 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 49831282 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору, та постанов від 19 січня 2015 року.

Відповідно до ст. 28 Закону у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягується за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Наведені правові норми зобов'язують боржника добровільно виконати рішення у строк, встановленим державним виконавцем та повідомити про таке виконання у цей же термін. В свою чергу, дані норми, у разі невиконання боржником рішення добровільно у встановлений державним виконавцем строк, зобов'язують державного виконавця на наступний день після закінчення відповідних строків розпочати примусове виконання рішення, тобто вчиняти певні дії, спрямовані на примусове виконання рішення.

Обов'язок щодо примусового виконання виконавчого документу та стягнення виконавчих витрат виникають у державного виконавця після закінчення строку на добровільне виконання виконавчого документу.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції на час прийняття спірних постанов строк на добровільне виконання виконавчого документу не сплинув.

Наведене, на думку колегії суддів, свідчить про відсутність правових підстав для прийняття оскаржуваних постанов.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та скасування постанов винесених в рамках виконавчого провадження № 45957286: від 12 січня 2015 року про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, від 19 лютого 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору, від 19 лютого 2015 року про арешт майна боржника та постанови від 18 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 49831282.

З урахуванням вищевикладеного та приписів ст. 159 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції у зв'язку з чим судовою колегією не приймаються.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Київській області - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Ганечко О.М.

Коротких А.Ю.

Повний текст ухвали виготовлено 18 жовтня 2016 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Коротких А. Ю.

Ганечко О.М.