Справа № 809/1138/16
Суддя: Кишинський М.І.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа № 809/1138/16

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Кишинського М.І.

за участю секретаря судового засідання: Дмитрашко О.М.

позивача: ОСОБА_1

відповідачів: Жовніровича В.М., Чорненького Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_4,

до відповідача: Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Івано-Франківській області,

про визнання незаконним та скасування наказу №6-К від 09.03.2016 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу №6-К від 09.03.2016 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача звільнено з роботи під час хвороби, що підтверджується листками непрацездатності. Враховуючи, що таке звільнення порушує норми трудового законодавства просить суд поновити позивача на роботі та стягнути в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник позивача вимоги викладені в адміністративному позові підтримав повністю. Просив позов задовольнити.

Представники відповідача заперечили з підстав наведених в письмовому запереченні. Просили в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши і оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_4, народилася 15 березня 1951 року, що підтверджується копією паспорта, наявного в матеріалах справи (а.с.15).

В зв'язку з досягненням позивача 65 річчя, 09.03.2016 року наказом управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Івано-Франківській області №6-К, відповідно до п.3 ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу», припинено перебування на державній службі завідувача сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера ОСОБА_4 звільнивши її з 15.03.2016 року в зв'язку з досягненням державним службовцем граничного віку проходження державної служби (а.с.7). Про звільнення здійснено відповідний запис в трудовій книжці позивача (а.с.13-14).

Проте судом встановлено, що з 09.03.2016 року по 21.05.2016 року позивач хворіла, що підтверджується листками непрацездатності, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.8-12).

Не погоджуючись із звільненням в момент хвороби та перебування на листку непрацездатності, позивач звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Закон України «Про державну службу», від 16.12.1993 року № 3723-XII, чинний на момент виникнення спірних правовідносин, регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу», чинного в момент виникнення спірних правовідносин, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону).

Статтею 23 Закону України «Про державну службу», чинного в момент виникнення спірних правовідносин, граничний вік перебування на державній службі становить 65 років.

Суд зазначає, що позивач до звільнення перебувала на державній службі, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці та відомостями наказу №6-К від 09.03.2016 року (а.с.7,14).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю, підставою припинення трудового договору є, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно із частиною 4 статті 40 Кодексу законів про працю, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Посилаючись на вищевказані норми позивач не врахувала приписів пункту 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю, а саме, підставою припинення трудового договору є, підстави, передбачені іншими законами.

Саме іншим законом, тобто Законом України «Про державну службу» передбачене звільнення державного службовця при досягненні 65-річного віку.

Таким чином, приписи статті 40 Кодексу законів про працю, а саме звільнення працівника за ініціативи власника або уповноваженого ним органу, не можуть застосовуватися до правовідносин пов'язаних із припиненням перебування позивача на державній службі.

Вказана думка збігається із позицією, вказаною в інформаційному листі Вищого Адміністративного суду України, від 26.05.2010 року № 753/11/13 - 10, зокрема, в абзаці другому якого вказано, що розглядаючи спори щодо звільнення публічних службовців, суди мають враховувати правову позицію Верховного Суду України, яка полягає в тому, що під час спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. В абзаці третьому цього ж листа йдеться про те, що підстави припинення служби діляться на загальні, передбачені Кодексом законів про працю та спеціальні, передбачені відповідними спеціальними законами України. В абзаці шостому роз'яснення Вищого Адміністративного Суду зазначено, що спеціальні підстави припинення державної служби містяться у статті 30 Закону України "Про державну службу" в якій чітко вказано, що підставами припинення державної служби є досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби. Враховуючи вказане, суд констатує, що спеціальним законом, а саме Законом України "Про державну службу", не передбачено продовження державної служби особи яка досягла 65-ти річного віку.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до переконання, що наказ про звільнення позивача №6-К від 09.03.2016 року винесений правомірно, а тому в задоволенні даного адміністративного позову слід відмовити.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Кишинський М.І.

Постанова складена в повному обсязі 17.10.2016 року.