Справа № 815/3009/16
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3009/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року 15 год. 00 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 внутрішніх справ України в особі ГУ НП в Одеській області, Державної казначейської служби України в особі ГУ ДКСУ в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення одноразової грошової допомоги та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до МВС України в особі ГУ НП в Одеській області та ДКС України в особі ГУ ДКСУ в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати незаконною бездіяльність посадових осіб ГУ НП в Одеській області щодо відмови у виплаті йому одноразової грошової допомоги у звязку з інвалідністю;

- стягнути з ГУ ДКСУ в Одеській області на користь позивача невиплачену одноразову грошову допомогу у звязку з інвалідністю в сумі 138 432 грн. та моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.09.2016 року ухвалу Одеського окружного адміністративного суду скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 30 вересня 2016 року справу прийнято до свого провадження.

У судове засідання 11.10.2016 року зявився позивач, представники відповідачів, повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не зявились.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у 2007 році був звільнений зі служби в міліції за станом здоров'я. Після звільнення позивач пройшов обстеження у Одеській обласній медико-соціальній експертній комісії (далі - МСЕК), згідно висновку якої позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності; причиною інвалідності є захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (далі - ОВС).

Позивач зазначив, що в провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходилась справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування наказу, стягнення грошового забезпечення, грошової допомоги при звільненні (справа № 1451/08/1570). Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15.11.2011 року адміністративний позов було задоволено частково, зобовязано Науково-дослідний експертно-криміналістичний центр при ГУМВС України в Одеській області донарахувати ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.01.2004 року по 18.09.2007 року у сумі 73651,42 грн. та вихідну допомогу при звільненні у сумі 13531,56 грн. та виплатити на його користь, та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судово-економічної експертизи у розмірі 12500,00 грн. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.12.2013 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.11.2011 року скасовано та прийнято нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 не виплачене йому грошове забезпечення з урахуванням компенсації за затримку виплати в сумі 147394,91 грн., стягнуто з НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області не виплачену ОСОБА_1 частину грошової допомоги при звільненні з органів внутрішніх справ, з урахуванням компенсації за затримку виплати в сумі 20992,01 грн., стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судово-економічної експертизи в розмірі 12500,00 грн.

Позивач зазначає, що 03.02.2015 року повторно звернувся до ГУМВС України в Одеській області із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням II групи інвалідності, однак листом від 05.05.2015 року (а.с. 55) позивачу було повідомлено, що його було звільнено у 2007 році, разом з тим із відповідною заявою позивач мав право звернутись протягом трьох років з дня настання події, що дає право на отримання. Позивач вказує на те, що хоча ЗУ «Про міліцію» і втратив чинність, разом з тим на даний момент діє ЗУ «Про Національну поліцію», який на думку позивача перейняв деякі положення ЗУ «Про міліцію», в тому числі в частині виплати одноразової грошової допомоги, відтак, позивач вважає, що саме ГУ НП в Одеській області допустило протиправну бездіяльність щодо відмови у виплаті зазначеної грошової допомоги, отже позивач змушений звернутись за захистом порушених прав до суду.

У судовому засіданні 11.10.2016 року позивач надав до суду заяву про зміну позовних вимог. Суд відмовив у прийнятті вказаної заяви, у звязку з тим, що позивачем зазначено в зміненій позовній заяві в якості відповідача ОСОБА_2 внутрішніх справ України, проте не визначено зміст позовних вимог до цього відповідача. Суд також зазначає, що позивач 10.10.2016 року надав до суду заяву про залучення ОСОБА_2 внутрішніх справ України в якості відповідача по справі. Суд відмовив у прийнятті вказаної заяви, оскільки позивач не визначив позовних вимог до ОСОБА_2 внутрішніх справ України, разом з тим позивачу було розяснено про необхідність визначення позовних вимог до ОСОБА_2 внутрішніх справ України та для надання позивачу цієї можливості суд відклав судове засідання.

Необхідно зазначити, що згідно ч.1 ст.122 КАС України адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше місяця з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що право на розгляд справи судом протягом розумного строку, належить як позивачу, так і відповідачу.

Відповідно до положень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 49 КАС України особи, які беруть участь у справі, мають рівні процесуальні права і обов'язки та зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Крім наявних прав особи, що беруть участь у справі, наділені також певними обов'язками, що кореспондують процесуальним правам інших осіб, та дають змогу здійснювати ефективний розгляд справи судом. При цьому, процесуальні права і обов'язки будь-якої особи, яка бере участь у справі, не можуть визнаватися більш або менш важливими ніж права і обов'язки іншої особи, яка бере участь у справі.

Отже, адміністративним процесуальним законодавством особам, які беруть участь у справі, надані широкі процесуальні права для захисту порушених прав, свобод та інтересів в суді. Наданими їм процесуальними правами, вони, відповідно до частини 2 статті 49 КАС України, зобовязані користуватися добросовісно.

Окрім того, КАС України не передбачено можливість продовжувати строки розгляду адміністративних справ.

Судом, з метою надання позивачу можливості визначити позовні вимоги до ОСОБА_2 внутрішніх справ України, було відкладено судове засідання, проте позивач не скористався свої правом надати належним чином оформлену заяву про зміну позовних вимог, відтак суд відмовив у прийнятті не належно оформленої заяви про зміну позовних вимог, яку подано позивачем 11.10.2016 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, не прибуття в судове засідання позивача та третьої особи, відсутність клопотань про допит свідків, експертів, суд дійшов висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши інші докази, які є у справі, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Наказом начальника ГУМВС України в Одеській області № 318 о/с від 07.06.2007 року позивач звільнений з посади головного спеціаліста групи економічної та товарознавчої експертизи науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України в Одеській області на підставі п. 65 «б»Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України через хворобу.

Під час розгляду справи судом встановлено, що в провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходилась справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування наказу, стягнення грошового забезпечення, грошової допомоги при звільненні (справа № 1451/08/1570).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15.11.2011 року адміністративний позов було задоволено частково, зобовязано Науково-дослідний експертно-криміналістичний центр при ГУМВС України в Одеській області донарахувати ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.01.2004 року по 18.09.2007 року у сумі 73651,42 грн. та вихідну допомогу при звільненні у сумі 13531,56 грн. та виплатити на його користь, та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судово-економічної експертизи у розмірі 12500,00 грн.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.12.2013 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.11.2011 року скасовано та прийнято нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 не виплачене йому грошове забезпечення з урахуванням компенсації за затримку виплати в сумі 147394,91 грн., стягнуто з НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області не виплачену ОСОБА_1 частину грошової допомоги при звільненні з органів внутрішніх справ, з урахуванням компенсації за затримку виплати в сумі 20992,01 грн., стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судово-економічної експертизи в розмірі 12500,00 грн.

03.02.2015 року повторно звернувся до ГУМВС України в Одеській області із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням II групи інвалідності, однак листом від 05.05.2015 року (а.с. 55) позивачу було повідомлено, що його було звільнено у 2007 році, разом з тим із відповідною заявою позивач мав право звернутись протягом трьох років з дня настання події, що дає право на отримання відповідної допомоги.

Суд зазначає, що 02.07.2015 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України "Про Національну поліцію", який набрав чинності 07.11.2015 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів ОСОБА_2 внутрішніх справ" прийнято рішення про утворення ГУНП в Одеській області та ліквідацію, зокрема ГУ МВС України в Одеській області. Відповідно Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", остання за своїм статусом є новоствореним правоохоронним органом державної влади та не є правонаступником органів внутрішніх справ, що діяли на підставі положень Закону України "Про міліцію". При цьому, згідно положень ст.104 Цивільного кодексу України правонаступництво передбачається лише у випадках припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу чи перетворення, а у випадку ліквідації правонаступництво не передбачається. Таким чином, ГУМВС України в Одеській області повністю ліквідовується і ГУНП в Одеській області не є його правонаступником.

Окрім того, згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ГУМВС України в Одеській області не ліквідовано.

Виходячи із вищенаведеного, ГУНП в Одеській області не є ОВС у якому проходив службу позивач як працівник міліції, а тому не є уповноваженим органом щодо вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги у звязку з інвалідністю.

Порядок призначення та отримання поліцейськими одноразової грошової допомоги, розміри та підстави, за яких призначення та виплата допомоги не здійснюється, регулюються положеннями статей 97-101 Закону України "Про національну поліцію".

Суд зазначає, що Законом України "Про Національну поліцію", передбачена виплата одноразової грошової допомоги поліцейським у тому разі, якщо їхнє захворювання пов'язане із проходженням служби в поліції, а не в органах внутрішніх справ.

Відтак, оскільки захворювання позивача пов'язане із проходженням служби саме в ОВС (міліції), то відповідно відсутні правові підстави для отримання одноразової грошової допомоги згідно Закону України "Про Національну поліцію".

Що стосується позовних вимог про стягнення з ГУ ДКСУ в Одеській області на користь позивача невиплачену одноразову грошову допомогу у звязку з інвалідністю в сумі 138 432 грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 100 000 грн. суд зазначає, що такі позовні вимоги не можуть бути задоволені судом, оскільки вони є похідними від вимог про визнання бездіяльності посадових осіб ГУ НП в Одеській області протиправними, отже, оскільки судом не було встановлено протиправної бездіяльності ГУ НП в Одеській області позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Окрім того, суд зазначає, що ГУ ДКСУ в Одеській області не має повноважень щодо виплати вищезазначених коштів. Органом уповноваженим на здійснення призначення та виплату відповідних коштів є орган за місцем служби, що і було передбачено Порядком затвердженим постановою КМУ від 21 жовтня 2015 р. № 850 (діяв на момент звернення позивача із відповідною заявою про виплату одноразової грошової допомоги) Порядком затвердженим постановою КМУ від 12 травня 2007 р. № 707 (діяв на момент звільнення позивача та встановлення інвалідності).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані, правомірність їх не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, а тому не підлягають задоволенню.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 внутрішніх справ України в особі ГУ НП в Одеській області, Державної казначейської служби України в особі ГУ ДКСУ в Одеській області про визнати незаконною бездіяльність посадових осіб ГУ НП в Одеській області щодо відмови у виплаті йому одноразової грошової допомоги у звязку з інвалідністю, стягнення з ГУ ДКСУ в Одеській області на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову грошову допомогу у звязку з інвалідністю в сумі 138 432 грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 100 000 грн. відмовити повністю.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст.94 КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Суддя О.М. Тарасишина