Справа № 815/3610/16
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3610/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді Бойко О.Я.,

судді Іванова Е.А.,

судді Бутенка А.В.,

за участі:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.;

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2, за довіреністю,

перекладача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 15.06.2016 року та зобовязання вчинити певні дії,-

СУТЬ СПОРУ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України в якому позивач просив суд:

-визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2016 року № 301-16, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

-зобовязати ОСОБА_4 міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є громадянином ОСОБА_5, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни походження через бойові дії, що зараз проходять на території країни. Позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою не вибіркового насилля.

У 2014 році позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні

Рішенням ДМС України № 301-16 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає рішення ДМСУ неправомірним та необґрунтованим.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, викладені в позовній заяві і просив задовольнити позовні вимоги (а.с.3-5).

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на обґрунтування викладені в запереченнях на адміністративний позов (а.с.94-100).

Представник відповідача зазначив, що ДМС України не визнає даний адміністративний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби проведений аналіз відповідності підстав, викладених в заяві анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В своєму адміністративному позові ОСОБА_1 посилається на те, що не може повернутися до країни походження через бойові дії, що зараз проходять на території країни.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду позивача вказано бажання здобути вищу освіту на території України.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянин ОСОБА_5, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин суніт. За сімейним станом не одружений. Позивач має незакінчену вищу освіту, яку здобув в Одеській національній академії холоду у період з 2010 по 2012 роки отримавши диплом бакалавра.

Строк легального перебування позивача на території України закінчився 01.09.2013 року.

03.02.2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

15.06.2016 року ДМС України прийняла рішення № 301-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_1 (а.с.14).

18.07.2016 року позивач отримав повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області № 232 від 06.07.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.6).

Позивач прибув в Україну авіарейсом м. Тарабліс (ОСОБА_5) м. Київ, на підставі національного паспорту 618478 та візи до України типу «О» № У02701317, тобто кордон України перетинав легально.

Суд встановив, що позивач має побоювання щодо повернення до ОСОБА_5 через військові дії в країні та примусовий призив до збройних сил ОСОБА_5.

Відповідно до матеріалів особової справи позивач двічі звертався до Посольства ОСОБА_5 на території України з метою продовження терміну дії національного паспорту 06.06.2012 року, термін дії національного паспорту продовжено до 06.06.2014 року та 07.06.2014 року, термін дії національного паспорту продовжено до 06.06.2016 року. На момент другого продовження національного паспорту в дипломатичній установі на території України позивач перебував в процедурі набуття міжнародного захисту.

Також суд встановив, що під час додаткового протоколу співбесіди позивач повідомив, що мав намір повернутись на Батьківщину для подальшого повернення до України для оформлення шлюбу з громадянкою України та отримати посвідки на тимчасове проживання в Україні, що свідчить про неправдивість наданих даних до міграційної служби стосовно побоювання зазнати примусового призову до збройних сил Ливії.

Відповідач ОСОБА_4 міграційна служба України відповідно до Положення про ОСОБА_4 міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно з п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закону ) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було зясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Аналізом наданої позивачем інформації не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадського походження.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. ОСОБА_3 під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд зазначає, що загальновідома ситуація в ОСОБА_5 не може бути розглянута як причина для набуття міжнародного захисту в нашій країні. Позивач не надав суду обґрунтованих доказів загрози життю, здоровю або свободі у разі добровільного повернення на Батьківщину. Позивач виїхав на територію України з метою здобуття вищої освіти. Мотивами звернення за захистом вбачається бажання легалізації в Україні для подальшого навчання після закінчення строку легального перебування в Україні.

Загострення ситуації в ОСОБА_5 не розглядається в якості причини звернення особи за міжнародним захистом. Позивач використав на власну користь ситуацію в країні громадського походження з метою легалізуватись на території України та подальшого навчання в Одеській національній академії холоду.

Крім того зазначений висновок суд, зробив з огляду на те, що загострення ситуації в ОСОБА_5 почалось в 2011 році, на цей момент позивач перебував в Україні на підставі студентської реєстрації, що в цілому задовольняло позивача, адже звернення за міжнародним захистом він не здійснив, надаючи перевагу посвідці на тимчасове проживання.

Позивач тривалий час проживав на території України нелегально, добре володіє російською мовою та інтегрований в українське суспільство та мав можливість вчасно здійснити звернення з приводу набуття міжнародного захисту. Звернення позивача за захистом відбулось лише після довготривалого нелегального перебування в нашій країні.

Суд зауважує, що безперешкодне звернення позивача до дипломатичної установи ОСОБА_5 свідчить про відсутність побоювання зазнати переслідування з боку державних органів та користування захистом країни громадського походження

Необхідно зазначити, що громадська війна в країні походження позивача не розглядається як причина виїзду позивача в Україну.

Згідно з п.164 глави 5 «Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН» особи, які вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців.

Разом з тим необхідно зазначити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою позивачем, дійшов висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту відсутні.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями відповідача, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 не належить до задоволення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.23 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст. 69-71, 86, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

2. Копії постанови направити сторонам.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

З урахуванням знаходження судді на лікарняному з 04.10.2016 року по 12.10.2016 року включно повний текст постанови складений 13 жовтня 2016 року.

Головуючий суддя О.Я. Бойко

Суддя Е.А. Іванов

Суддя А.В. Бутенко

13 жовтня 2016 року.