Справа № 803/1477/16
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження у справі

13 жовтня 2016 рокуСправа № 803/1477/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання Шаблій Л.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника третьої особи-1 ОСОБА_5,

представника третьої особи-2 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробнича компанія «Волді»» до Маневицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Шокобум», фізична особа-підприємець ОСОБА_7, про визнання дій протиправними та скасування акту,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробнича компанія «Волді»» звернулося в суд з адміністративним позовом до Маневицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Шокобум», фізична особа-підприємець ОСОБА_7, про визнання протиправними дій державного виконавця Маневицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3 щодо складання акту опису й арешту майна від 28 вересня 2016 року та скасування акту опису й арешту майна від 28 вересня 2016 року, складеного при виконанні наказу Господарського суду Волинської області №903/1334/15 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Шокобум на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 заборгованості в розмірі 1 722 713 грн. 47 коп.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач порушуючи вимоги статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», описав майно не боржника, а товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробнича компанія «Волді»».

Представники відповідача в письмовому запереченні та в судовому засіданні предявлені позовні вимоги заперечили, мотивуючи тим, що державний виконавець діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Представник третьої особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Шокобум» позовні вимоги підтримав.

Представник третьої особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 позовні вимоги заперечив.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що провадження слід закрити, з таких підстав.

Судом встановлено, що 28 вересня 2016 року державним виконавцем Маневицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3 при примусовому виконанні виконавчого провадження №51323171 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Шокобум» на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 заборгованості в розмірі 1 722 713 грн. 47 коп. було описано та накладено арешт на майно.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, субєктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України стягувач, боржник або прокурор можуть подати скаргу на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» встановлено, що суди при визначенні юрисдикції повинні виходити з того, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених частиною другою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать усі справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень на підставі виконавчих документів, виданих судами всіх юрисдикцій, за винятком тих, які видано загальними та господарськими судами у разі звернення до суду сторін відповідного виконавчого провадження чи їхніх представників.

У розумінні статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. До сторін, які можуть оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, належать також їх представники за законом чи договором.

Як встановлено судом, позивач не є стороною у виконавчому провадженні.

Матеріалами справи встановлено, що при примусовому виконанні виконавчого провадження №51323171 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Шокобум» на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 заборгованості в розмірі 1 722 713 грн. 47 коп., актом опису та арешту майна державного виконавця Маневицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3В від 28 вересня 2016 року було описано та накладено арешт на майно, що є предметом даного позову.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що фактичною підставою для звернення до адміністративного суду з даним позовом, є захист права позивача задовольнити свої вимоги щодо визнання права власності та скасування акту опису і арешту майна, яке було описано та на яке накладено арешт під час виконавчого провадження щодо стягнення суми боргу на користь фізичної особи-підприємця.

Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості, позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Вирішуючи питання про підвідомчість справ даної категорії адміністративному суду, колегія суддів виходить з того, що характерним для цих справ є те, що сторони в матеріальному правовідношенні перебувають в стані спору про право. Конституційне право на судовий захист від посягань на майно фізичних та юридичних осіб (як власника майна та і володільця або користувача) набуває втілення в можливості звертатися до судів загальної юрисдикції з вимогою про звільнення майна з-під арешту. А отже, розгляд цих справ у судах відповідно до вимог чинного законодавства сприяє відновленню порушених прав вказаних осіб.

Слід зазначити, що для встановлення компетенції судів щодо розгляду справ цієї категорії в законі закріплено загальні правила і окремі винятки з них.

Згідно зі статтей 55, 124 Конституції України та юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, і будь-яка заінтересована особа має право в порядку, визначеному законом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд дійшов висновку, що в даному випадку фактично має місце не адміністративно-правовий спір про захист прав та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин, а цивільно-правовий спір (спір про право), оскільки фактично має наслідком визнання права власності позивача на майно, що перебуває під арештом.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» та частини першої статті 60 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Під час вирішення такого спору з'ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв'язку з чим зазначені вимоги є приватноправовими.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм права та заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що даному випадку існує спір про право на майно, оскільки як позивач, так і інші особи мають право вимоги на описане та арештоване майно.

Тобто, спірні правовідносини не є публічно-правовими, що як наслідок, унеможливлює розгляд вказаної справи в порядку адміністративного судочинства.

Виходячи з аналізу вказаних норм, та враховуючи, що справа пов'язана зі спором про право на майно, суд вважає, що захист прав заінтересованою особою здійснюється шляхом пред'явлення позову про виключення майна з-під арешту (скасування акту опису та арешту майна) в господарському судочинстві з залученням в якості відповідача інших осіб, які на нього претендують, що унеможливлює їх розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного осуду України від 5 жовтня 2016 року у справі №820/1435/16.

Керуючись частиною сьомою статті 160, пунктом 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України , суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробнича компанія «Волді»» до Маневицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Шокобум», фізична особа-підприємець ОСОБА_7, про визнання дій протиправними та скасування акту.

Повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк

Ухвала в повному обсязі складена 18 жовтня 2016 року.