Справа № 813/287/16
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2016 року справа № 813/287/16

15 год. 01 хв. зал судових засідань №8

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Франківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов'язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі ГУ МВС України у Львівській області), Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі ГУ НП у Львівській області), Франківського районного відділення львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі Франківський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області), в якому із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 11.10.2016, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 №831о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з займаної посади;

- поновити позивача на посаді старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС;

- зобовязати ГУ НП у Львівській області розглянути кандидатуру позивача для зайняття посади відповідно до п.9 розділу 11 Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» у ГУ НП у Львівській області та видати відповідний наказ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ГУ МВС України у Львівській області протиправно звільнив позивача з займаної посади старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС, у звязку із скороченням штатів, без зясування можливості подальшого використання позивача на службі, тобто з порушенням абз.8,10 п.8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. №114 (далі Положення). Позивач зазначає, що відповідач не виконав вимог ст.49-2 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в частині повідомлення ОСОБА_3 не менш як за 2 місяці про майбутнє звільнення з посади. Позивач вказує на протиправність свого звільнення з посади в період перебування її у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, що суперечить вимогам ст.184 КЗпП України. З цих підстав, позивач вважає, що вона як жінка, яка має дитину віком до трьох років, не може бути звільнена з роботи з ініціативи власника, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Позивач наголошує на тому, що ГУ НП у Львівській області є правонаступником ГУ МВС України у Львівській області, а тому її необхідно працевлаштувати відповідно до п.9 розділу 11 Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідач ГУ МВС України у Львівській області подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення обґрунтовує тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України» передбачено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС України, в тому числі і ГУ МВС України у Львівській області. Відповідач зазначає, що позивач не скористався своїм правом на подачу заяви для прийняття на службу в поліцію, у звязку з чим її правомірно звільнили на підставі п.64 Положення через скорочення штатів. Відповідач вважає, що в нього відсутні підстави для забезпечення працевлаштування позивача.

Відповідач ГУ НП у Львівській області подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що ГУ НП у Львівській області не є правонаступником ГУ МВС України у Львівській області. Між позивачем та ГУ НП у Львівській області не виникало жодних правовідносин, а тому ГУ НП у Львівській області не порушувало прав позивача, у звязку з чим не може нести щодо нього будь-яких обовязків.

Відповідач Франківський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області заяви про визнання позову чи заперечення на позовну заяву до суду не подав.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві та уточненнях позовних вимог. Просила позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача ГУ МВС України у Львівській області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав, наведених у письмових запереченнях. Просила суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач ГУ НП у Львівській області явку представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце розгляду справи, заяви про розгляд справи без участі представника відповідача не надходило. В судових засіданнях, в яких брав участь представник відповідача, проти позову заперечив з підстав, викладених в письмових запереченнях на позовну заяву.

Відповідач Франківський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області явку представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце розгляду справи, заяви про розгляд справи без участі представника відповідача не надходило.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково, виходячи з такого.

Позивач ОСОБА_3 перебувала на службі в органах внутрішніх справ з 11.10.2004 та 25.01.2005 склала присягу працівника внутрішніх справ України, що підтверджується її підписом під текстом присяги (а.с.120). На момент звільнення позивач перебувала на посаді старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС.

Наказом ГУ МВС у Львівській області від 17.06.2013 №66 о/с позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років з 12.06.2013 по 22.02.2016 (а.с.7).

Згідно з повідомленням ГУМВС України у Львівській області від 09.09.2015 №16/9796 позивача повідомлено, що з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» всі працівники міліції вважаються попередженими про майбутнє звільнення, у звязку з скороченням штатів, в тому числі і ті, що перебувають у відпустці по догляду за дитиною.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 №831о/с «По особовому складу» позивача звільнено з посади старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС у Львівській області в запас Збройних Сил України на підставі п.64 «г» Положення з 06.11.2015. Про наявність вказаного наказу позивач дізналася 21.01.2016 після звернення до відділу кадрів щодо закінчення відпустки по догляду за дитиною.

Спір між сторонами виник щодо правомірності звільнення позивача з посади старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС.

Суд, вирішуючи спір по суті, виходить з наступного.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі Положення).

Так, пунктом 64 «г» вказаного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання звільнення працівників органів внутрішніх справ, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, тому при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, закріпленні в КЗпП України.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 Про практику розгляду трудових спорів (з подальшими змінами) при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію України», Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

ОСОБА_4 опублікований 06.08.2015 в газеті «Голос України» та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015.

Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» передбачено, що з дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до п. п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону.

Отже, Законом України «Про Національну поліцію України» передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

У цьому контексті слід також зазначити, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 включно. ОСОБА_4 норми є імперативними, тобто неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Оцінюючи доводи відповідачів щодо ліквідації ГУ МВС України у Львівській області суд зазначає таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 04.03.2014 у справі № 21-8а14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У вказаному акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з вказаним, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 вказаного Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано, зокрема, ГУ МВС України у Львівській області.

При цьому, в Законі України «Про Національну поліцію», постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції.

Таким чином, суд вважає, що фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави не ліквідована.

Крім того, суд вважає, що вказане правонаступництво підтверджується, зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених ст.3 Закону України «Про міліцію» та ст.2 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України.

Суд також враховує, що в постанові від 27.05.2014 у справі № 21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» не передбачено порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції.

Враховуючи таку обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов'язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суд вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати загальні норми трудового законодавства, а саме ст.49-2 КЗпП України, частиною 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ст. 49-2 КЗпП України, суд дійшов до висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Суд встановив, що ГУ МВС України у Львівській області у встановлений законодавством строк, а саме до 05.11.2015, не запропонувало позивачу жодної посади в новостворених органах Національної поліції.

Таким чином, обов'язок запропонувати посаду відповідно до змісту наведеної норми та правової позиції Верховного Суду України лежить саме на роботодавцеві. Тому, суд вважає помилковим посилання відповідачів на ту обставину, що позивач з рапортом щодо звільнення з органів внутрішніх справ в порядку переведення до поліції та з заявою про прийом на службу в поліцію не зверталася.

Суд критично оцінює доводи відповідачів про те, що позивач не вжив заходів з приводу виявлення бажання проходити службу в поліції, оскільки вказані обставини не звільняють суб'єкта владних управлінських функцій від обов'язку дотримуватись порядку звільнення, визначеного чинним законодавством, а саме дослідити обставини можливості подальшого використання на службі.

Лише за умови дослідження таких обставин при звільненні позивача на підставі п.«г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, процедура звільнення відповідатиме критерію обґрунтованості (п.3 ч.3 ст.2 КАС України).

Оскільки такі обставини не досліджувалися, відповідачем не дотримано критерію обґрунтованості при прийнятті оскарженого наказу.

Суд зазначає, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про Національну поліцію України» не врегульовано порядку звільнення у зв'язку із скороченням штатів осіб, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому на підставі статті 9 КАС України суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України. Відповідно ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Статтею 141 КЗпП України встановлено, що обовязок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Таким чином, суд дійшов до висновку про відсутність достатніх і належних правових підстав в ГУМВС України у Львівській області для прийняття наказу від 06.11.2015 №831о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з займаної посади під час перебування її у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. А тому, оскаржений наказ в частині звільнення ОСОБА_3 з посади є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідач ГУ МВС України у Львівській області з 06.11.2015 перебуває у стані припинення.

Суд бере до уваги, що ГУ МВС України у Львівській області з 06.11.2015, хоча й перебуває у стані припинення, проте станом на час розгляду справи запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про припинення юридичної особи ГУ МВС України у Львівській області не внесено.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позивача необхідно поновити на посаді старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС з 07.11.2015, оскільки день звільнення 06.11.2015 вважається останнім робочим днем. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України постанова суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню.

Щодо вимоги позивача про зобовязання ГУ НП у Львівській області розглянути кандидатуру позивача для зайняття посади відповідно до п.9 розділу 11 Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» у ГУ НП у Львівській області та видати відповідний наказ з вказаного приводу, то така задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Як встановив суд і не заперечує позивач, у встановленому п.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» порядку та строк вона не зверталася з рапортом про призначення її на посаду в органах Національної поліції, в зв'язку з чим зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню.

Таким чином, із врахуванням встановлених обставин у справі та доказів, якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню лише в частині позовних вимог щодо визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково.

У відповідності до норм ст. 94 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06.11.2015 №831о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_3 з посади старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС.

Поновити ОСОБА_3 на посаді старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС з 07 листопада 2015 року. Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_3 допустити до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови суду складений та підписаний 17 жовтня 2016 року.

Суддя А.Г. Гулик