Справа № 442/5336/15-а
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 року м.Київ К/800/19889/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Стрелець Т.Г.,

Черпіцька Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дрогобицької міської ради Львівської області, третя особа - ОСОБА_3, про визнання рішення протиправним, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Дрогобицької міської ради Львівської області, третя особа - ОСОБА_3, в якому просив визнати протиправним п.п.3.4 п.3 рішення Дрогобицької міської ради від 26 червня 2014 року №1382 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки» в частині надання третій особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування гаражу орієнтовною площею 18 м.кв. на вул.Жупна,13/3.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав про протиправність оскаржуваного рішення через невідповідність надання третій особі такого дозволу вимогам ст.4 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

При винесенні рішень щодо відмови у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили із правомірності рішення міської ради в оскаржуваній частині, недоведеності позивачем факту порушення його прав та інтересів у зв'язку з наданням третій особі земельної ділянки.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, прийняти нове, яким позовну заяву задовольнити повністю.

У касаційній скарзі вказує про неврахування судами того, що фактично третій особі надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення для будівництва та обслуговування гаражу земельної ділянки, яка належить до прибудинкової території будинку №9 по вул.Жупна в м.Дрогобич, власником квартири №2 у якому є позивач.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено та із матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2014 року Дрогобицькою міською радою прийнято рішенням №1382 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки», відповідно до п.п.3.4 п.3 якого ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 18 кв.м. на вул.Жупна,13/3 для будівництва та обслуговування гаражу.

Як встановлено ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.122 Земельного кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За правилами ч.ч.6, 7 ст.118 Земельного кодексу громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, для отримання земельної ділянки зацікавлена особа може звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування із заявою для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду цей орган приймає одне з відповідних рішень. При цьому, визначений законом перелік підстав відмови у наданні дозволу на розроблення проекту є виключним, у разі невирішення відповідним органом цього питання або ненадання мотивованої відмову у наданні про надання такого дозволу у місячний строк заінтересована особа має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, а отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскаржуване рішення Дрогобицької міської ради вищенаведеним вимогам не суперечить, прийняте відповідачем на підставі закону, відповідно до наданих повноважень, з додержанням встановленої процедури. Спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста Дрогобича Львівської області, що свідчить про правомірність розпорядження нею відповідачем. Доводи позивача щодо невідповідності рішення вимогам ст.4 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» до уваги не приймаються, оскільки положення вказаного Закону на спірні відносини не розповсюджуються.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що завданням адміністративного судочинства є захист порушених прав, свобод та інтересів осіб.

При цьому, обов'язковою умовою визнання оскаржуваних рішення або дії суб'єкта владних повноважень протиправним та його скасування є доведеність позивачем порушенння його прав та охоронюваних законом інтересів цим рішенням чи дією, що витікають із сформульованого в п.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок позивача у правовідносинах не може братися до уваги.

Отже, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Як вірно відзначено судами, позивачем не наведено переконливих доводів та не надано доказів стосовно порушення його прав, свобод та законних інтересів у зв'язку з прийняттям радою оскаржуваного рішення та наданням третій особі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

З урахуванням вищенаведеного суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги встановлених обставин справи та висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, передбачених ст.ст.237 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді