Справа № 815/2434/16
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2434/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

секретар судового засідання Гацанюк К.В.

за участю сторін:

від позивача: Шаповал Н.Д. та Чумаченко О.М. (за довіреністю);

від відповідача: Тарановський Р.В. (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Одеснафтопродукт» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.02.2016 року № та №,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Одеснафтопродукт» (далі - ПАТ «Одеснафтопродукт») до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області (далі - ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області), в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 22.02.2016 року № про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 25072630,00 грн. та № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за основним платежем на суму 8717,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 2179,00 грн.

У позові позивач зазначив, що не згоден з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями з наступних підстав.

Так, позивач вважає, що грошові кошти, отримані ПАТ Одеснафтопродукт від ТОВ «Пафіс» згідно договору комісії №2009К-13 від 19.02.2009 р. в сумі 9 565 648, 11 грн., не підпадають під визначення поворотної фінансової допомоги та безнадійної кредиторської заборгованості, що робить безпідставним висновок відповідача про заниження ПАТ Одеснафтопродукт доходів у цій сумі.

Крім того, позивач зауважує, що послуги, які надаються сторонніми організаціями та на підставі окремих договорів підприємству, що надає послуги, пов'язані з транзитним перевезенням вантажів, не звільняються від оподаткування податку на додану вартість на підставі п. 197.8 ст.197 ПК України. Отже, віднесення позивачем до складу витрат суми ПДВ по операціям з ПрАТ «Синтез Ойл» є правомірними.

Отже, висновки відповідача про завищення ПАТ Одеснафтопродукт витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування на загальну суму 247 855,00 грн. є незаконними, оскільки послуги ПрАТ «Синтез Ойл» є складовою собівартості реалізованих послуг, на суми операцій з ПрАТ «Синтез Ойл» правомірно нараховано ПДВ, а тому позивач мав право на включення їх до складу витрат.

Також позивач зауважує, що відповідач склав безпідставний та необґрунтований висновок про неправомірність віднесення вартості послуг з економічної безпеки по операціям з ТОВ «С.Е.Т.» до складу витрат та зменшення позивачу податкового кредиту на суму ПДВ від цих послуг.

На думку позивача, податковий орган незаконно зробив висновок про відсутність у ПАТ Одеснафтопродукт правових підстав на віднесення до витрат сум винагороди за користуванням кредитом ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки це суперечить п.141.1 ст. 141 ПК України.

Висновок відповідача про завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування попереднього звітного періоду за 2014 р. - 12 151 333,00 грн. є незаконним через відсутність його кінцевого узгодження, як результат процедури оскарження.

На підставі вищенаведеного, позивач вважає, що податкові повідомлення-рішення від 22.02.2016 року № та № є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач надав до суду заперечення (а.с. 200-204 з/б т.1), в яких зазначив, що за результатами перевірки податковий орган прийшов до висновків щодо порушення позивачем податкового законодавства, які є обґрунтованими з огляду на те, що в порушення пп.135.5.4. пп135.5.5. п. 135.5 ст. 135 ПК України Позивач занизив суму доходів за 2014 рік - 8 559 787 за рахунок не включення безнадійної кредиторської заборгованості, що утворилась за рахунок не виконання договору комісії №2009К-13 від 19.02.2009 р.

Також відповідач зазначає про те, що послуги з перевезення нафти сирої залізничним транспортом в режимі транзиту згідно Договору №24/10 від 30.04.2010 р., укладеного з ПрАТ «Синтез Ойл» та навантаження нафти сирої на морський транспорт в режимі транзиту згідно Договору №31/10 від 01.10.2011 р., укладеного з ПрАТ «Синтез Ойл» є елеметами загально-виробничої собівартості, а тому позивачем завищено витрати, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування на суму 247 855,00 грн.

Крім того, на думку відповідача за цими ж операціями з ПрАТ «Синтез Ойл» в порушення п.197.8 ст. 197 ПК України Позивач безпідставно нарахував ПДВ, у зв'язку з чим завищило витрати на загальну суму 183 186,00 грн.

Щодо взаємовідносин з ТОВ «С.Е.Т.», Відповідач зауважує на тому, що позивачем не доведено зв'язку таких витрат з господарською діяльністю ПАТ Одеснафтопродукт.

Відповідач зазначає також на безпідставності віднесення до складу витрат суми нарахованої винагороди за користування кредитом ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 4 043 925 грн., через відсутність у позивача розрахунку такої винагороди та первинних документів використання даної суми в господарській діяльності ПАТ Одеснафтопродукт.

Крім того, позивачем завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування попереднього звітного періоду за 2014 р. - 12 151 333,00 грн.

З урахуванням вищенаведеного, відповідач вважає доводи та вимоги позивача, викладені у позовній заяві, безпідставними та необґрунтованими.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи адміністративного позову, наявні матеріали справи та обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, встановив наступні факти та обставини.

ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області була проведена планова виїзна перевірка ПАТ Одеснафтопродукт за результатами якої складено Акт від 05.11.2015 року за № 7814/15-53-22-01/03482749 про результати планової виїзної документальної перевірки Позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 (надалі за текстом - «Акт перевірки»), яким встановлено порушення позивачем пп. 135.5.4, пп. 135.5.5 ст. 135, п. 138.4 ст. 138 та абзацу 3 п.п. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139, п. 44.1 ст. 44, п. 138.2, п.п. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139, п. 150.1 ст. 150, п. 3 підрозділу 4 розділу ХХ Перехідних положень ПКУ та п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 180.1 ст. 180, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 201.4, п. 201.5, п. 201.6, п. 201.7 ст. 201 ПКУ.

На підставі встановлених порушень та вказаного Акту перевірки, відповідачем прийнято: податкове повідомлення - рішення від 26.11.2015 року № , яким зменшено суму від`ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 25 140 300,00 грн. та податкове повідомлення - рішення від 26.11.2015 року № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 44 664,00 грн., з них за основним платежем - 35 731,00 грн., штрафними санкціями - 8 933,00 грн.

Із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями ПАТ Одеснафтопродукт було незгодне та оскаржувало їх у адміністративному порядку та 17.12.2015 року позивачем подана до ГУ ДФС в Одеській області скарга на податкові повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26.11.2015 року.

16.02.2016 року позивачем отримано рішення про результати розгляду первинної скарги за № 330/10/15-32-10-02-07, відповідно до якого ГУ ДФС в Одеській області частково скасувало податкове повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26.11.15 № у частині зменшення суми від`ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 68 200,00 грн., а первинну скаргу ПАТ Одеснафтопродукт в даній частині задовольнило, в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а первинну скаргу - без задоволення, та частково скасувало податкове повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26.11.15 № у частині донарахування податку на додану вартість на суму 27 014,00 грн., а первинну скаргу ПАТ Одеснафтопродукт в цій частині задовольнило, в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а первинну скаргу - без задоволення.

На підставі вищезазначеного рішення про результати розгляду первинної скарги ПАТ Одеснафтопродуктвід ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 22.02.2016 року за № про зменшення суми від`ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 25 072 630,00 грн. у зв'язку з порушеннм позивачем пп. 135.5.4, пп. 135.5.5 ст. 135, п. 138.4 ст. 138 та абзацу 3 п.п. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139, п. 44.1 ст. 44, п. 138.2, п.п. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139, п. 150.1 ст. 150, п. 3 підрозділу 4 розділу ХХ Перехідних положень ПКУ та № про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів у розмірі 10 896,00 грн., з них за основним платежем - 8 717,00 грн., штрафними санкціями - 2 179,00 грн., у зв'язку з порушенням позивачем п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 180.1 ст. 180, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 201.4, п. 201.5, п. 201.6, п. 201.7 ст. 201, п. 123.1 ст. 123 ПКУ.

09.03.2016 року позивачем направлена до ДФС України скарга на вищезазначені податкові повідомлення-рішення та 12.05.2016 року ПАТ «Одеснафтопродукт» від ДФС України було отримане рішення про результати розгляду скарги за № 9747/6/99-99-11-01-01-25 від 27.04.2016 року, відповідно до якого ДФС України залишило без змін податкові повідомлення-рішення та рішення, прийняте за результатами розгляду первинної скарги, а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись із наведеними податковими повідомленнями-рішеннями від 22.02.2016 року, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Так, судом встановлено, що 19 лютого 2009 р. між ТОВ «Пафіс» (Комітент) та ТОВ Одеснафтопродукт (Комісіонер) укладено договір комісії № 2009К-13 (надалі Договір комісії), відповідно до умов якого Комісіонер зобов'язується за дорученням Комітента за винагороду укласти від свого імені, але за рахунок Комітенту договір про купівлю нафтопродуктів, характеристики яких наведені нижче: Бензин А-80 у кількості 1706,000 т за ціною з ПДВ не вище 8751780,00 грн., Бензин А-92 у кількості 1478,000 т. за ціною з ПДВ не вище 8748282,00 грн., Бензин А-95 у кількості 1467,000 за ціною з ПДВ не вище 8749188,00 грн. та Дизпаливо у кількості 1621,000 т за ціною з ПДВ не вище 8753400,00 грн., загальна сума 35002650,00 грн. (Т.1 а. с. 88-90).

Відповідно до п. 2.1. Договору комісії Комітент зобов'язаний перерахувати Комісіонеру загальну суму авансового платежу в розмірі не менше, ніж 13535648,11 грн. на поточний рахунок Комісіонера до 28.02.2009р.

На виконання умов цього Договору ПАТ Одеснафтопродукт повернуло на поточний рахунок ТОВ «Пафіс» грошові кошти, згідно платіжних доручень на загальну суму - 728 148,11 грн.(29.03.2010 року, 28.02.2013 року, 24.10.2014 року).

В Акті перевірки зазначено, що в порушення п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України підприємством занижено задекларовані показники у розмірі 8 559 787,00 грн., оскільки поворотна фінансова допомога отримана позивачем від ТОВ «Пафіс» підлягає включенню до податкового обліку у вигляді безнадійної кредиторської заборгованості у сумі 9 557 500,00 грн.

Дослідивши надані докази, суд вважає неправомірними висновки відповідача з огляду на наступне.

У відповідності до п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин), інші доходи включають: вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Підпункт 14.1.257.пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України надає тлумачення терміну фінансова допомога та зазначає, що фінансова допомога надається на безповоротній або поворотній основі.

Безповоротна фінансова допомога - це:

- сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів;

- сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості;

- сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності;

- основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних);

- сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Як свідчать матеріали справи позивачем за період дії договору комісії жодних умов цього договору не виконані, купівля нафтопродуктів не здійснювалася, звіт комісіонера не складався. Тобто, фактично, отримані кошти від ТОВ «Пафіс» позивач використовував для здійснення своєї фінансово-господарської діяльності.

Таким чином, суд вважає, що операції за договором комісії на придбання нафтопродуктів, характеризуються як господарські операції з отримання фінансової допомоги.

Дані обставини вже були предметом дослідження Одеським апеляційним адміністративним судом по справі № 815/2634/15 між тими самими сторонами та не підлягають доказуванню в цьому процесі.

Відповідно до п.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Разом з тим, суд не погоджується з висновками Відповідача, що отримана Позивачем від ТОВ «Пафіс» фінансова допомога підлягає включенню до податкового обліку у вигляді безнадійної кредиторської заборгованості у сумі 9 557 500,00 грн.

Так, відповідно до пп.14.1.11. п.14.1 ст.14 ПК України безнадійна заборгованість - зокрема, заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.

Визначення позовної давності надано в п.1 ст.256 ЦК України, відповідно до якого, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (п.1 ст.257 ЦК України).

Згідно із п.5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Аналіз умов Договору комісії, дає підстав вважати, що сторони не встановлювали певних строків виконання зобов'язання, а тому, строк його виконання визначається за положеннями ЦК України.

Відповідно до п.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З огляду на те, що Відповідачем не надано доказів звернення ТОВ «Пафіс» до ТОВ Одеснафтопродукт з відповідною вимогою про виконання зобов'язання, суд приходить до висновку, що строк виконання зобов'язання не настав, а отже простроченої заборгованості перед ТОВ «Пафіс» фактично не існує.

Крім того, відповідно до п.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем в Акті перевірки, а також в процесі розгляду цієї справи судом, не наведено обґрунтування та розрахунку спливу позовної давності за зобов'язаннями по договору комісії № 2009К-13.

Вищезазначене свідчить про те, що у 2014 році ПАТ Одеснафтопродукт правомірно зараховані в дохід підприємства умовно нараховані відсотки в сумі 997 713 грн., тому висновки Відповідача щодо неправомірності віднесення суми фінансової допомоги за договором комісії від 19.02.2009 року до безнадійної кредиторської заборгованості у сумі 9 557 500,00 грн. та встановлення заниження задекларованих показників у розмірі 8 559 787,00 грн. є необґрунтованими та неправомірними.

Податковою перевіркою встановлено, що в порушення абзацу третього п.п.139.1.6 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України ПАТ Одеснафтопродукт завищено витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, на загальну суму 247 855,00 грн.

Так, до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податок на додану вартість сплачений у складі витрат на придбання послуг від ПрАТ «Синтез Ойл» із транспортування та обробки (перевалки) вантажів (нафти), що переміщувалися територією України в режимі транзиту на загальну суму 247 855,00 грн. за договором №31/11 від 01 жовтня 2011року.

Контролюючий орган вважає, що відповідно до п. 197.8 ст.197 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування операції з постачання послуг з перевезення (переміщення) пасажирів та вантажів транзитом через митну територію України, а також з постачання послуг, пов'язаних із таким перевезенням (переміщенням).

Зміст договору №24/10, укладеного 30 квітня 2010 року між ЗАТ «Синтез Ойл» (Виконавець) та ПАТ Одеснафтопродукт (Замовник) свідчить про те, що Виконавець за дорученням Замовника приймає на себе функції вантажоодержувача та вантажовідправника на станції «Одеса-Пересип» Одеської залізниці при здійсненні залізничних перевезень, що прибувають або відправляються за договорами, укладеними Замовником із третіми особами, а Замовник зобов'язується сплачувати послуги Виконавця та компенсувати Виконавцю витрати, пов'язані з виконанням доручень Замовника (а.с.6-10 т.4).

01 жовтня 2011 року між ПРАТ «Синтез Ойл» (Виконавець) та ПАТ Одеснафтопродукт (Замовник) укладено Договір №31/11 про надання послуг, відповідно до умов якого, Виконавець зобов'язується надати Замовнику послуги, пов'язані з навантаженням, вивантаженням, перевантаженням (надалі - вантажні операції) нафти та нафтопродуктів (надалі - Вантаж) на/з морський транспорт Замовника у причалів Одеського морського торгівельного порту, а Замовник зобов'язується прийняти та сплатити надані Виконавцем послуги на умовах Договору (а. с.15-18 т.4).

Виконання умов даних договорів підтверджується наявними у матеріалах справи актами виконаних робіт, актами взаємних звірок розрахунків та виконаних робіт (послуг), податковими накладними (а. с.12-14, 19-42 т.4).

Також до суду в якості доказу, що підтверджує правомірність віднесення позивачем до витрат вартості послуг, наданих ПРАТ «Синтез Ойл» надано договір №72/13 про перевалку нафти та нафтопродуктів між ПАТ «Одеснафтопродукт» та Компанією «UnitedOil (BVI) GroupLimited» від 01 травня 2010 року та 01 травня 2013 року.

Із договорів, укладених між ПАТ «Одеснафтопродукт» та Компанією «United Oil (BVI) Group Limited» вбачається, що Виконавець, в особі ПАТ «Одеснафтопродукт», бере на себе зобов'язання надати Замовнику, в особі Компанії «United Oil (BVI) Group Limited», послуги з перевалки нафти та нафтопродуктів, які слідують через територію України в митних режимах: експорт, імпорт, транзит (а.с.210-220 т.3).

Тобто, до умов цих договорів Виконавець взяв на себе обов'язок супроводжувати вантаж на території України, а саме здійснювати його приймання з залізничного та морського транспорту в свої резервуари, накопичувати товар для відвантаження на ж/д або морський транспорт, а також відвантажувати його на ж/д або морський транспорт.

З пояснень представників позивача вбачається, що Компанія «United Oil (BVI) Group Limited» є вантажовідправником нафти, вона є кінцевим набувачем вантажу і це передбачено договором між ТОО ТенгізШевройл (Казахстан) та Компанією «United Oil (BVI) Group Limited».

Із зазначених причин, позивач на вимогу суду не зміг надати договір, укладений між ТОО ТенгізШевройл (Казахстан) та Компанією «United Oil (BVI) Group Limited», так як він не є учасником даного договору.

Пунктом 7.7 наведених договорів встановлено, що право власності на товар к Виконавцю не переходить, а пунктом 4.4 встановлено, що Замовник відшкодовує Виконавцю усі витрати, які він несе при супроводженні товару на території України.

Для виконання робіт за цими договорами, позивач залучив ПРАТ «Синтез Ойл», яке за основним видом своєї діяльності надає допоміжні послуги у транспортній діяльності, пов'язані з навантаженням, вивантаженням, перевантаженням нафти та нафтопродуктів на залізничний та морський транспорт та послуги з перевезення нафти сирої залізничним транспортом.

Позивач, вважаючи неправомірними висновки контролюючого органу, що дані операції регулюються п. 197.8 ст.197 Податкового кодексу України, з посиланням на Закон України «Про транзит вантажів» зазначив, що транзитні послуги - це безпосередньо пов'язана з транзитом вантажів підприємницька діяльність учасників транзиту, що здійснюється в межах договорів перевезення, транспортного експедирування, доручення, агентських угод тощо. Транзитні послуги, призначаються для споживання та використання за межами митної території України і надаються на підставі дво- чи багатосторонніх договорів між учасниками транзиту. Учасниками транзиту є вантажовласники та суб'єкти підприємницької діяльності (перевізники, порти, станції, експедитори, морські агенти та ін.).

Аналізуючи наведене законодавство, позивач стверджує, що він не є учасником транзиту, а тому не звільняється від віднесення сплачених сум ПДВ до витрат.

Суд погоджується із твердженнями позивача про те, що правовідносини, які склалися між ним та Компанією «United Oil (BVI) Group Limited» не є правовідносинами між вантажовласником та виконавцем транзитних послуг.

У своєму листі від 20 вересня 2011 року, № 246/7/15-3417-01 «Про обкладення ПДВ послуг при транзиті вантажів», який є чинним, ДПА України надала роз'яснення, що застосування пункту 197.8 статті 197 Податкового кодексу України можливо при наданні послуг, пов'язаних із транзитним перевезенням вантажів, якщо однією зі сторін договору, на підставі якого надаються такі послуги, є вантажовласник (отримувач транзитних послуг).

Водночас, послуги, які надаються сторонніми організаціями та на підставі окремих договорів підприємству, що надає послуги, пов'язані з транзитним перевезенням вантажів, не звільняються від оподаткування податком на додану вартість на підставі пункту 197.8 статті 197 Кодексу.

Відповідно до п. 139.1.6 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин), у разі якщо платник податку, зареєстрований як платник податку на додану вартість, одночасно проводить операції з продажу товарів (виконання робіт, надання послуг), що оподатковуються податком на додану вартість та звільнені від оподаткування або не є об'єктом оподаткування таким податком, податок на додану вартість, сплачений у складі витрат на придбання товарів, робіт, послуг, які входять до складу витрат, та основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації, включається відповідно до витрат або вартість відповідного об'єкта основних засобів чи нематеріального активу збільшується на суму, що не включена до податкового кредиту такого платника податку згідно з розділом V цього Кодексу.

Отже, у випадку наявності у ПРАТ «Синтез Ойл» документів, що підтверджують надання послуг, пов'язаних з транзитним перевезенням вантажів, останній не оподатковував операції ПДВ та надавав на адресу ПАТ «Одеснафтопродукт» податкові накладні без ПДВ.

Якщо на дату виникнення податкових зобов'язань з постачання послуг у ПРАТ «Синтез Ойл» були відсутні документи, що підтверджують здійснення послуг по вантажу, який перевозився в режимі транзиту, останній оподатковував ПДВ вартість послуг в повному обсязі.

У подальшому ПАТ «Одеснафтопродукт», керуючись пунктами 199.1, 199.2, 199.4 ст.199 Податкового кодексу України, розраховував частину використання послуг в оподатковуваних та неоподатковуваних операціях і відносив до складу податкового кредиту відповідну частину, а залишок ПДВ до складу витрат згідно з п. 139.1.6 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин).

При цьому, вартість придбаних у ПРАТ «Синтез Ойл» послуг (в тому числі ПДВ) є витратами ПАТ «Одеснафтопродукт», оскільки відповідають визначенню витрат, що міститься у п. 14.1.27 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин).

Так, відповідно до цієї правової норми, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу.

Щодо порушення абз. 3 п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин), а саме завищення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування на загальну суму 16 580 513 грн.

Зазначене порушення полягає в тому, що ПАТ «Одесанафтопродукт», отримуючи послуги від ПРАТ «Синтез Ойл» за наведеними вище договорами, вартість цих послуг віднесло до складу витрат у рядку 05.1 Декларацій «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)», але фактично у перевіряємому періоді не отримано у повному обсязі доходів від здійснення послуг, пов'язаних з перевалкою та зберіганням нафтопродуктів, фактично не компенсовані витрати, пов'язані з загальновиробничими витратами пов'язаними з здійсненням послуг з перевезення та навантаження нафти.

Спростовуючи даний довід, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пункт 135.1.статті 135 Податкового кодексу України встановлює, доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з:

- доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті;

- інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг ( п. 137.1 ст.137 Кодексу).

Як свідчать докази, які знаходяться в матеріалах справи, отримані від ПРАТ «Синтез Ойл» роботи та послуги, позивач замовляв для здійснення послуг, пов'язаних з перевалкою та зберіганням нафти для Компанії «United Oil (BVI) Group Limited».

Пунктом 4.4 договору між позивачем та нерезидентом встановлено, що Замовник відшкодовує Виконавцю усі витрати, які він несе при супроводженні товару на території України.

Таким чином, для правильного формування витрат та доходів відбувалися дві події в одному періоді: отримання послуг від ПРАТ «Синтез Ойл» (віднесення їх до витрат) та надання послуг Компанії «United Oil (BVI) Group Limited» (віднесення їх до доходів).

Співставлення актів за вказаними операціями свідчить про те, що вони складені в одному звітному періоді.

Суд зазначає, що вищезазначені обставини правовідносин, що склались між ПАТ «Одеснафтопродукт» та ПРАТ «Синтез Ойл» під час виконання договору №31/11 від 01 жовтня 2011року із транспортування та обробки (перевалки) вантажів (нафти) та договору вже встановлювались Одеським апеляційним адміністративним судом по справі № 815/2634/15 та не підлягають доказуванню в цьому процесі.

Відповідно до п.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Щодо висновку Відповідача про порушення Позивачем п.44.1 ст.44, п. 138.2, пп.139.1.1 п. 139.1. ст. 139 ПК України, до складу витрат операційної діяльності ПАТ Одеснафтопродукт безпідставно віднесено вартість послуг з економічної безпеки по укладеному договору від 01.06.2010 р. №62/06/2010/45 із ТОВ «С.Е.Т.», по яким на думку Відповідача не доведено безпосереднього зв'язку таких витрат з господарською діяльністю Позивача, через відсутність первинних документів. Крім того, Відповідач наголошує на тому, що економічно недоцільним є замовлення сторонніх послуг охорони, коли на підприємстві є власна служба економічної безпеки.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що такі твердження Відповідача не відповідають фактичним обставинам справи.

01.06.2010 р. між ПАТ Одеснафтопродукт та ТОВ «С.Е.Т.» укладено договір №62/06/2010/45 про надання послуг в забезпеченні економічної безпеки (т.1 а.с.133-136).

За умовами п.1.1. Договору №62/06/2010/45ТОВ «С.Е.Т.» взяло на себе обов'язок за плату організувати послуги забезпечення економічної безпеки ПАТ Одеснафтопродукт та його персоналу, забезпечення захисту комерційних, ділових та інших інтересів від протиправних посягань, здійснювати контроль за службою охорони, приймати безпосередню участь в організації та здійсненні діяльності служби охорони, підбору кадрів, тощо.

На підтвердження виконання вказаних договорів позивачем надано: договір, відомості про результати робіт виконавця, акти виконаних робіт, податкові накладні та банківські виписки ПАТ Одеснафтопродукт за договором №62/06/2010/45 з січня по грудень 2014 р. (а.с.120-192 т.3, 137-160 т.1).

Суд зазначає, що згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 кодексу визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Так, правила формування податкового кредиту платниками податку на додану вартість визначені статтею 198 Податкового кодексу України. Виходячи із змісту положень наведеної норми права формування податкового кредиту залежить від документального підтвердження нарахування (сплати) податку. Внаслідок застосування зазначених правил, платник податку повинен визначити дату виникнення права на включення відповідних сум податку до податкового кредиту, та відповідно суму податку, яку він має право включити до складу податкового кредиту.

Пунктом 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби.

У разі звільнення від оподаткування у випадках, передбачених статтею 197 цього розділу, у податковій накладній робиться запис «Без ПДВ» з посиланням на відповідний пункт та/або підпункт статті 197 цього Кодексу.

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у субєкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч.2 ст.3 Закону № 996, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Як зазначено в ст.9 Закону №996, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, видаткові накладні, податкові накладні, акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Необхідною умовою для цього є факт придбання товарів (послуг) із метою їх використання в господарській діяльності. За відсутності факту придбання товарів (послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Визначальною має бути подія, підтверджена документально.

Згідно з п. 2.1., 2.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Оцінивши приєднані до справи копії первинних документів суд прийшов до висновку, що оглянуті документи не мають дефекту форми, змісту або походження, котрі в силу ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, а отже підтверджують належним чином здійснення господарських операцій між Позивачем та ТОВ «С.Е.Т.»у періоді, що перевірявся.

Поряд з цим, в акті перевірки суб'єктом владних повноважень не викладено інших належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій з його контрагентами, про відсутність витрат позивача у спірних правовідносинах, про наявність взаємопов'язаності позивача та контрагентів позивача, про несумісність предмету спірного правочину з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність змін у складі і структурі активів осіб, котрі є сторонами спірного правочину, що зумовлює необґрунтованість висновку суб'єкта владних повноважень щодо невідповідності закону вчинених за ним господарських операцій.

Таким чином, враховуючи законність віднесення витрат з господарської діяльності у зв'язку з придбанням послуг з економічної безпеки, згідно Договору №62/06/2010/45 від 01.06.2010 р., суд вважає правомірним віднесення Позивачем до складу податкового кредиту суми ПДВ в розмірі 26 880,00 грн.

Під час проведення перевірки, контролюючим органом було виявлено порушення Позивачем 180.1 ст.180, п.185.1 ст.185, п.188,1 ст.188, п. 201.4-201.201.7 ст.201 ПК України, внаслідок чого завищено податковий кредит по ПДВ на суму 8 851 грн.

Податковий орган зазначає, що підприємствами МП «ТЕКОМ», ТОВ «ЕВРОДОР», ПП «СЕРВІС-ТРАНС-ПЛЮС», «ТОВ ЗІЗ-ГРУП», ТОВ «ІЯТОМ», ПП Ф «СЕРГЕЙ» по розрахунках з Позивачем не відображено в складі податкових зобов'язань в податкових деклараціях з ПДВ за відповідні періоди звітності, обсяг поставки у розмірі 53 100,00 грн., у тому числі ПДВ у розмірі 8 851,00 грн.

Враховуючи вищевикладені та передбачені ПК України підстави та умови формування податкового кредиту платником податку, суд доходить до висновку, що Позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту по ПДВ суми у розмірі 8 851 грн., оскільки на підтвердження правомірності формування податкового кредиту, Позивачем надані договори з наведеними контрагентами, акти про вартість виконаних робіт, рахунки-фактури, видаткові та податкові накладні (а.с.157-183 т.4)

Суд також зауважує, що згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Таким чином, формування суб'єктом господарювання податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов'язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Отже, не відображення контрагентами Позивача в складі податкових зобов'язань в податкових деклараціях з ПДВ за відповідні періоди звітності, обсягів поставки у розмірі 53 100 грн., у тому числі ПДВ у розмірі 8 851 грн. не впливає на правомірність формування податкового кредиту ПАТ Одеснафтопродукт.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась ВАСУ, зокрема в постанові ВАСУ від 28 травня 2014 року по справі № К/800/39823/13.

Неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб'єкта господарювання, у випадку за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: "…Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні по справі "Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії", пунктом 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

Проведеною перевіркою також встановлено завищення Позивачем показників витрат в сумі 4 043 925, 00 грн. за рахунок сум нарахованих додаткових платежів за кредитним договором. Відповідач наполягав на тому, що під час перевірки, Позивачем не було надано розрахунку сум винагороди за користування кредитом та підтверджуючих первинних документів.

Суд не погоджується з такими висновками податкового органу, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 27.12.2013 р. між Позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №4О13835И з кредитним лімітом 5 000 000,00 грн. (а.с.161-166 т.1).

Відповідно до п. А.6 Договору за користування кредитними коштами позичальник сплачує відсотки по фіксованій ставці у розмірі 11.7% річних, що за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. складає 467 580, 87 грн.

29.07.2011 р. між Позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено додаткову угоду до кредитного договору №4О13835И (а.с.167-169 т.1)

Пунктом 1 цієї додаткової угоди визначено формулу за якою Позивач виплачує Банку винагороду за користування кредитом.

Згідно деталізованого розрахунку винагорода за користування кредитом складає 4 043 924 ,82 грн. (т.1 а.с.170-177). На підтвердження здійснення витрат у вигляді плати за користування кредитом Позивачем надано банківську виписку (а.с.120 т.3).

Як вже зазначалось, згідно з п. 14.1.27 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підтвердження Позивачем здійснення витрат за рахунок сум нарахованих додаткових платежів за кредитним договором - винагороди за користування кредитом, спростовує висновки податкового органу про завищення Позивачем показників витрат в сумі 4 043 925, 00 грн.

Суд не погоджується з висновками контролюючого органу, щодо порушення Позивачем п.150.1. ст. 150 п. 3 підрозд. 4 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, відповідно до яких, ПАТ Одеснафтопродукт завищено від`ємне значення об'єкта оподаткування попереднього звітного періоду, відображеного у рядку 06.5 Декларацій «Від`ємне значення об'єкта оподаткування попереднього звітного (податкового) року (від`ємне значення рядка 07 податкової декларації за попередній звітний (податковий рік) та включені до рядку 06 Декларацій «Інші витрати» в сумі 12 151 333 грн., в т.ч. в розрізі періодів звітності: рік 2014 - 12 151 333 грн. з огляду на наступне.

Обов'язок виконувати рішення контролюючого органу виникає у платника податків протягом 10 календарних днів після його узгодження, який закріплений у п.57.3 ст.57 Податкового кодексу України.

Згідно з п. 57.2 ст. 57 Кодексу, у разі коли відповідно до цього Кодексу або інших законів України контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків з причин, не пов'язаних з порушенням податкового законодавства, такий платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму податкового зобов'язання у строки, визначені у Кодексі, а якщо такі строки не визначено, то протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення про таке нарахування.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (п. 56.2 ст. 56 Кодексу). Відповідно до ст. 56.15 ст. 56 Кодексу скарга, подана із дотриманням строку, зупиняє виконання платником податків грошових зобов'язань (10 днів з дня отримання податкового повідомлення-рішення), визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження.

Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов'язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.

Відповідно до п.56.18. ст.56 ПК Україниз урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Пунктом 60.1.4. п. 60.1. ст.60 ПК України передбачено, щоподаткове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщорішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу.

Від`ємне значення об'єкта оподаткування у сумі 12 151 333 грн. (у тому числі 11 867 580 грн.) повторно (двічі) зменшено в ППР № від 01.12.2014 р., яке на цей час скасоване рішенням Одеського апеляційного адміністративного суду по справі № 815/2634/15, яке набрало законної сили 11.08.2016 року.

Таким чином, висновки податкового органу про завищення від`ємне значення об'єкта оподаткування попереднього звітного періоду Позивачем є необґрунтованим та незаконним.

Вищенаведене вказує на невідповідність дій контролюючого органу приписам чинного податкового законодавства України та невмотивованість і надуманість обставин, які слугували підставою для винесення Позивачу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, доводи позивача і надані ним докази підтверджують зазначені в позовній заяві обставини та свідчать про відсутність законних підстав для прийняття податкового повідомлення-рішення.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Одеснафтопродукт» підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі встановленого, керуючись приписами ст.ст. 11, 162 КАС України, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 22.02.2016 року № та №.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області за рахунок її бюджетних асигнувань на користь Публічного акціонерного товариства «Одеснафтопродукт» () суму сплаченого судового збору у розмірі 376252 /триста сімдесят шість тисяч двісті п'ятдесят дві/ грн. 89 коп.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано суддею 17.10.2016 року.

Суддя П.П. Марин

.