Справа № 308/8313/16-а
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року Справа № 876/6599/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.

за участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 серпня 2016 року по справі за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 про примусове видворення,-

В С Т А Н О В И В :

Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 в якому просив примусово видворити відповідача.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено, вирішено примусово видворити громадянина гр. ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України, затримати з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення гр. ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 Постанову допущено до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом не були об'єктивно враховані всі обставини справи, а постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до вимог ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обгрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

В порушення зазначених вимог, судом першої інстанції не дотримано вимог чинного законодавства. Постанова про примусове видворення може прийматися судом за зверненням органу внутрішніх справ, органу охорони державного кордону або Служби безпеки України, якщо іноземець або особа без громадянства ухиляються від виїзду після прийняття рішення про видворення або є обґрунтовані підстави вважати, що вони будуть ухилятися від виїзду.

Із аналізу зазначеної норми вбачається, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини:

1.Прийняття рішення відповідним компетентним органом про видворення за межі України;

2.Ухилення від виїзду після прийняття рішення про видворення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що такі особи будуть ухилятися від виїзду.

Однак, Ужгородським міськрайонним судом не враховано зазначені вимоги законодавства при вирішенні справи. Задовольняючи позов суд першої інстанції погодився з доводами позивача, а саме що ОСОБА_2 був затриманий українськими прикордонниками, у зв'язку із незаконним перетином державного кордону і правових підстав для перебування на Україні не має і є підстави для примусового видворення до країни походження, у зв'язку із чим позовні вимоги позивача визнано обґрунтованими. Такі доводи позивача є недопустимими і не підтверджуються матеріалами справи.

Крім того апелянт зазначає, що після відповідного затримання до відповідача було застосовано адміністративне стягнення передбачене ст.204-1 КУпАП у вигляді арешту. У зв'язку з чим він не зміг вчинити певні дії, які пов'язані з добровільним виїздом з території України. Також не було враховано, що позивач офіційно перебував на території України, відповідно до візи Y02918249 від 07.06.2016 року.

На підставі викладеного просить скасувати постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, та відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 серпня 2016 року відповідач затриманий прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Великий Березний» Чопського прикордонного загону за спробу незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пункту пропуску в складі групи осіб. На момент затримання документів, що посвідчують особу не мав. У відповідності до ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» начальником Чопського прикордонного загону рішення про примусове повернення відносно відповідача не приймалось, у зв'язку з відсутністю у нього документів та достатніх коштів для того, щоб самостійно покинути територію України.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно вимог ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обгрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Згідно Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119, контроль за дотриманням іноземцями та особами без громадянства вимог законодавства здійснюють в межах своєї компетенції територіальні підрозділи Державної міграційної служби України, до повноважень яких віднесено прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.

При цьому суд вважав, що у відповідача документів, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України не має, перебуває він на території України незаконно, на територію України потрапив незаконним шляхом, коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, родичі на території України відсутні.

З огляду на це суд першої інстанції дійшов висновку, що не встановлено жодних обставин, які свідчили б про те, що виконання рішення про примусове видворення до держави належності буде становити для відповідача реальну загрозу його життю, свободі або здоров'ю чи призведе до інших негативних наслідків, які згідно ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є підставами для заборони щодо примусового повернення чи примусового видворення відповідача з території України в країну його походження, тому позовні вимоги задовольнив.

Проте колегія суддів з такими доводами суду першої інстанції не погоджується.

Судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що позивач офіційно перебував на території України, відповідно до візи Y02918249 від 07.06.2016 року, що підтверджується копією його паспорта JX2495291.

Крім того, судом невірно враховано вимоги ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» згідно якої центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обгрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Отже постанова про примусове видворення може прийматися адміністративним судом за зверненням органу внутрішніх справ, органу охорони державного кордону або Служби безпеки України, якщо іноземець або особа без громадянства ухиляються від виїзду після прийняття рішення про примусове повернення або є обґрунтовані підстави вважати, що вони будуть ухилятися від виїзду, тобто примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати спочатку прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття рішення про примусове повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що такі особи будуть ухилятися від виїзду.

Як вбачається з матеріалів справи, і дана обставина була встановлена судом першої інстанції, що позивачем рішення про примусове повернення щодо позивача не приймалось.

Однак, Ужгородським міськрайонним судом не враховано зазначені вище обставини та вимоги законодавства, тому з огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що постанову суду першої інстанції слід скасувати, бо судом невірно враховано обставини справи та допущено порушення вимог матеріального права, а у задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити, постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 серпня 2016 року по справі № 308/8313/16-а - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України -відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

ОСОБА_3

Повний текст постанови виготовлений 18.10.2016 року