Справа № 815/4934/16
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2016-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4934/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними дій щодо прийняття податкового повідомлення-рішення від 02.02.2016 року № , скасування податкового повідомлення-рішення від 02.02.2016 року № , -

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, в якому просив суд: визнати протиправними дії при прийнятті податкового повідомлення-рішення від 02.02.2016 року № ; скасувати податкове повідомлення-рішення від 02.02.2016 року № .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

В період з 04.12.2015 року по 17.12.2015 року співробітник Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області провів позапланову виїзну перевірку Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» з питання порушення термінів розрахунків по зовнішньоекономічним операціям за період з 01.01.2015 року по 31.10.2015 року.

За результатами цієї перевірки 18.12.2015 року Ізмаїльська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області склала акт № 1695/15-15-22-04/00412033, яким встановлені порушення позивачем ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» в частині недотримання нормативних строків розрахунків за експортними операціями по контрактам.

На підставі акту перевірки від 18.12.2015 року № 1695/15-15-22-04/00412033 Ізмаїльська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області прийняла податкове повідомлення-рішення:

- від 02.02.2016 року № , яким позивачеві за порушення ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» та на підставі пп.54.2.2 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України, а також згідно з ч.1 ст.4 «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» нараховано суму грошового зобов'язання за платежем - пеня за порушення строків розрахунків у сфері ЗЕД у розмірі 222571,46 грн.

Позивач не погоджується з діями відповідача щодо прийняття податкового повідомлення-рішення від 02.02.2016 року № та просить суд скасувати його.

В судове засідання, призначене на 13.10.2016 року, сторони не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином та своєчасно. 07.10.2016 року через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю в порядку письмового провадження.

Суд, з урахуванням ст.122 та ст.128 КАС України, вирішив розглянути дану адміністративну справу в письмовому провадженні.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Ізмаїльський виноробний завод» зареєстроване та перебуває на обліку в Ізмаїльській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області як платник податків з 06.08.2000 року за № 1088.

На підставі направлення від 02.12.2015 року № 179, наказу від 02.10.2015 року № 261, в період з 04.12.2015 року по 17.12.2015 року співробітник Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області провів позапланову виїзну перевірку Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» з питання порушення термінів розрахунків по зовнішньоекономічним операціям за період з 01.01.2015 року по 31.10.2015 року.

За результатами цієї перевірки 18.12.2015 року Ізмаїльська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області склала акт № 1695/15-15-22-04/00412033 «Про результати позапланової виїзної перевірки Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод», код за з питання порушення термінів розрахунків по зовнішньоекономічним операціям згідно отриманих повідомлень Публічного Акціонерного Товариства «ВТБ Банк» за № 1127/1-2 від 05.02.2015р. та Публічного Акціонерного Товариства «Міжнародний Інвестиційний Банк» за № 122/ІІ-БТ від 04.06.2015р., № 158/ІІ-БТ від 09.07.2015р., № 207/ІІ-БТ від 02.09.2015р. за період з 01.01.2015р. по 31.10.2015р.».

В акті перевірки встановлені наступні порушення з боку позивача:

- ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» в частині недотримання нормативних строків розрахунків за експортними операціями по контрактам № УКР-16-09 від 16.09.2014 року з ВАТ «Московський комбінат шампанських вин» Росія в січні місяці 2015 року у сумі 56700,00 доларів США/895744,73 грн., № 29/10 від 29.10.2014 року з ВАТ «Московський комбінат шампанських вин» Росія в травні місяці 2015 року у сумі 10729000,00 рос. руб./4371962,08 грн., в червні місяці 2015 року у сумі 3523000,00 рос. Руб./1379958,97 грн.

За наслідками перевірки Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» відповідно до зазначених порушень Ізмаїльська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області прийняла податкове повідомлення-рішення:

- від 02.02.2016 року № , яким позивачеві за порушення ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» та на підставі пп.54.2.2 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України, а також згідно з ч.1 ст.4 «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» нараховано суму грошового зобов'язання за платежем - пеня за порушення строків розрахунків у сфері ЗЕД у розмірі 222571,46 грн.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням від 02.02.2016 року № Приватне акціонерне товариство «Ізмаїльський виноробний завод» звернулося до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області із скаргою, яке рішенням від 29.03.2016 року № 650/10/15-32-10-01-07 залишило вказане податкове повідомлення-рішення без змін, а скаргу залишило без задоволення.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 17.06.2016 року № 13544/6/99-99-11-01-02-25 про результати розгляду скарги податкове повідомлення-рішення від 02.02.2016 року № також залишене без змін.

Суд вважає, що вказані висновки про наявність зазначених порушень податкового законодавства позивачем є необґрунтованими.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

16.09.2014 року Приватне акціонерне товариство «Ізмаїльський виноробний завод» (продавець) уклало з ВАТ «Московський комбінат шампанських вин» (покупець) Росія договір № УКР-16-09 про купівлю-продаж виноматеріалів, які поставляються на умовах DAP (Росія, м. Москва, вул. Рябінова, 44, стр. 28) згідно з правилами ІНКОТЕРМС-2010.

На виконання умов контракту від 16.09.2014 року № УКР-16-09 ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» відвантажено виноматеріалу на загальну суму 56700,00 доларів США або 895744,73 грн. в січні 2015 року.

29.10.2014 року Приватне акціонерне товариство «Ізмаїльський виноробний завод» (продавець) уклало з ВАТ «Московський комбінат шампанських вин» (покупець) Росія контракт № 29/10 про купівлю-продаж виноматеріалів, які поставляються на умовах DAP (Росія, м. Москва, вул. Рябінова, 44, стр. 28) згідно з правилами ІНКОТЕРМС-2010.

На виконання умов контракту від 29.10.2014 року № 29/10 ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» відвантажено виноматеріалу на загальну суму 10729000,00 російських рублів або 4371962,08 грн. в травні 2015 року та на загальну суму 3523000,00 російських рублів або 1379958,97 грн.

Поставка виноматеріалу здійснювалась різними партіями з оформленням ВМД на кожну з них.

Суд встановив, що оплата кожної партії товару здійснювалось покупцем на рахунок позивача у строки, що перевищує 90 днів та не перевищує 180 днів з дати оформлення вивізної ВМД.

Постановою Правління Національного банку України від 01.12.2014 року № 758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» було встановлено, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів. Постанова набрала чинності з 03.12.2014 року та діяла до 03.03.2015 року.

Постановою Правління Національного банку України від 03.03.2015 року № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» було встановлено, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів. Постанова набрала чинності з 04.03.2015 року та діяла до 03.06.2015 року.

Постановою Правління Національного банку України від 03.06.2015 року № 354 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» було встановлено, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів. Постанова набрала чинності з 04.06.2015 року та діяла до 03.09.2015 року.

Відповідно до ч.5 ст.286 Господарського кодексу України порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності встановлюється законом.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

При цьому, відповідно до ч.4 ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Тобто, вказане свідчить про використання цього повноваження як виключної міри на період фінансової стабілізації та це повноваження не може використовуватись Національним банком України для встановлення інших строків розрахунків, що перевищує шестимісячний строк.

Суд встановив, що запровадження 90 денного строку здійснення розрахунків в іноземній валюті здійснювалося Національним банком України Постановами Правління від 12.05.2014 року № 270, від 20.08.2014 року № 515, від 20.11.2014 року № 734, від 01.12.2014 року № 758, від 03.03.2015 року № 160, від 03.06.2015 року № 354 на загальний строк, який перевищує шість місяців, що є неприпустимим.

Крім того, контролюючим органом під час проведення перевірки не враховано положення ч.1 ст.58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також, розрахунок граничного строку здійснення розрахунків в іноземній валюті здійснювався за Постановами Правління Національного банку України від 01.12.2014 року № 758, від 03.03.2015 року № 160, від 03.06.2015 року № 354 за поставками, які були здійснені (оформлені вивізні ВМД на кожну партію товару) до набрання чинності цими нормативно-правовими актами, що виключає можливості їх застосування до правовідносин, які виникли до цього.

Згідно з ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейська Конвенція про захист прав і основних свобод людини (далі - Конвенція) була підписана 04.11.1950 року в Римі десятьма європейськими державами. Відтоді вона стала фундаментом усього комплексу міжнародно-правового регулювання в галузі прав людини, її законних інтересів та потреб, відправною точкою на шляху цивілізованих європейських держав до втілення в життя загальнолюдських цінностей. Ратифікувавши Конвенцію про права людини 17.07.1997 року, Україна визнала не лише право на «мирне володіння майном», а й згідно із положеннями ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції визнала право на звернення фізичних та юридичних осіб до Європейського суду з прав людини за захистом своїх порушених прав та охоронюваних Конвенцією свобод, пов'язаних з реалізацією права власності.

Основною метою ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном, до яких часто вдаються або схильні вдаватися на практиці уряди держав.

Вказана стаття проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів».

На відміну від більшості положень Конвенції, ст.1 Протоколу № 1 захищає права не лише фізичних, а й юридичних осіб, наприклад, компаній. Цей аспект даної статті має важливе значення, оскільки економічна система держав-учасниць Конвенції заснована на праві приватної власності й праві вільно створювати такі економічні одиниці, як «юридичні особи»: неурядові організації, релігійні органи, засоби масової інформації тощо.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Протоколу № 1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також, закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв'язку із застосуванням закону.

Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Протоколу № 1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також, буде мати місце порушення ст.1 Протоколу № 1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства.

Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13.06.1979 року у справі «ОСОБА_17 проти Бельгії», п.69).

Поняття майно має автономне значення, яке, звичайно, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а отже, майно (рішення від 23.02.1995 року у справі «ОСОБА_18 унд ОСОБА_19 проти Нідерландів», п.53).

Під дію статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив.

Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («ОСОБА_6 проти України», «ОСОБА_3 проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («ОСОБА_5 проти Росії», «ОСОБА_4 проти України», «Агрокомплекс проти України»); - якщо є достатнє правове підґрунтування у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («ОСОБА_7 проти Хорватії», «ОСОБА_8 проти України», «ОСОБА_9 проти України», «ОСОБА_10 проти Великобританії», «ОСОБА_11 проти Польщі», «ОСОБА_12 проти України», «ОСОБА_6 проти України», «Україна-Тюмень проти України»).

Вказані рішення Європейського суду з прав людини свідчать про те, що захист права особи на незаконне покладання на неї обов'язку щодо сплати податків та штрафів повинно розглядатись, як захист права особи на майно у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Такий висновок також випливає з п.49 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_13 ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF ОСОБА_13 v.UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06).

Згідно з п.51 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_13 ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF ОСОБА_13 v.UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06) судом констатовано, що говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (рішення у справі «ОСОБА_14 s.r.о.» проти Чеської Республіки»), № 26449/95, пункт 54, від 09.11.1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі «ОСОБА_16 проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-І).

Також, відповідно до п.52 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_13 ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF ОСОБА_13 v.UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06) судом констатовано, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «ОСОБА_15 проти Італії» (ОСОБА_15 v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V).

Таким чином, вказане рішення суду вимагає певну «якість» закону, за яким покладаються обов'язки на особу щодо обмеження у реалізації ним свого права власності.

Зазначені Постанови Правління Національного банку України від 01.12.2014 року № 758, від 03.03.2015 року № 160, від 03.06.2015 року № 354 за своєю правовою силою у ієрархії правових актів є нижчими ніж закон, а тому для покладання обов'язку щодо їх виконання на особу слід встановити, що вказані нормативні акти були доведені до особи у той саме спосіб та порядок, що і оприлюднюються закони.

Відповідно положень ст.56 Закону України «Про Національний банк України» постанови Правління Національного банку України не потребують реєстрації у Міністерстві юстиції України та набирають чинності з моменту їх оприлюднення у центральних засобах масової інформації чи на сторінці офіційного Інтернет - представництва Національного банку України, тобто у спосіб, який значно обмеженіший, ніж спосіб оприлюднення Законів України, який визначений Конституцією України.

Під час розгляду справи відповідач не надав доказів, що вказані постанови Правління Національного банку України від 01.12.2014 року № 758, від 03.03.2015 року № 160, від 03.06.2015 року № 354 були оприлюднені та доведені до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності в порядок та спосіб, що були не гіршими тих, які визначені для оприлюднення Законів України.

Тому, застосування позивачем положень ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме 180 днів при здійсненні розрахунків є правомірною поведінкою, в зв'язку з чим він не може бути притягнутий до адміністративно-господарської відповідальності за дотримання цих строків розрахунків.

Таким чином, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо прийняття податкового повідомлення-рішення від 02.02.2016 року № є протиправними, а податкове повідомлення-рішення від 02.02.2016 року № слід скасувати.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи відповідач не надав доказів, які б спростовували встановлені вище факти.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-71, 86, 94, 122, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області при прийнятті податкового повідомлення-рішення від 02.02.2016 року № .

3. Скасувати податкове повідомлення-рішення Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 02.02.2016 року № .

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області () на користь Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» () суму сплаченого судового збору в розмірі 4716 (чотири тисячі сімсот шістнадцять) грн. 58 коп.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст.185, 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.254 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко