Справа № 607/3064/16-а
Суддя: Братасюк В. М.
Дата ухвалення: 2016-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.08.2016 Справа №607/3064/16-а

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді В.М. Братасюка

при секретарі с/з ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Гаї - Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа ТОВ «Геоземсервіс» про скасування рішення субєкта владних повноважень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із адміністративним позовом до Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування рішення Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 30 грудня 2015 року №29 «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Гаї Шевченківські гр.. ОСОБА_2Я.»» про відмову ОСОБА_2 в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної діляноки для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області площею 0, 1128 га.

Обґрунтовуючи позов, позивачка посилається на те, що звернулась із заявою до Гаї-Шевченківської сільської ради про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 30 грудня 2015 року №29 позивачці відмовлено в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Позивачка вважає, що вона, як мешканка с. Гаї-Шевченківські, є членом Гаї-Шевченківські територіальної громади, а тому дане рішення обмежує її право, передбачене чинним законодавством, на проведення законної процедури безоплатного набуття у власність земельної ділянки. Однак, відповідач положень закону не врахував та прийняв оскаржуване рішення, яким відмовив у затвердженні проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, в межах Гаї-Шевченківської сільської ради. Таким чином, здійснюючи публічно-правові функції у сфері надання земельної ділянки у власність, Гаї-Шевченківська сільська рада вийшла за межі наданих їй повноважень, відмовивши у надані дозволу на відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах Гаї-Шевченківської сільської ради. В останнє судове засідання позивачка до суду склала заяву про підтримку позовних вимог та клопотання проводити судовий розгляд за власної відсутності.

Заперечуючи проти позову Представники відповідача, Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, посилаються на те, що в порядку визначеному ч.2.ст. 327.ст. 316 Цивільного кодексу України, територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування здійснюють управління майном, що є у комунальній власності, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ані норми Земельного кодексу України, ані будь-які інші норми нормативно правових актів не регламентують питання обовязкової фіксації в рішення сесії органу місцевого самоврядування мотивів відмови в затвердженні проекту землеустрою. Органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України. В останнє судове засідання представники відповідача не зявилися, хоча своєчасно повідомлялися судом про час і місце судового розгляду.

Представник третьої особи до суду направив клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази, суд встановив наступні обставини.

Згідно статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Згідно п. 1 ч. 1 статті 18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №8 від 20.05.2013р. «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності, належать до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

У справі №21-3690а15 від 01.01.2016 року Верховний Суд України зробив правовий висновок, що спори за позовом особи до субєкта владних повноважень про оскарження рішення щодо затвердженні проекту землеустрою відведення земельної ділянки, підлягає до розгляду за правилами КАС України.

Відтак 30 грудня 2015 року рішенням 5 сесії 5 скликання Гаї-Шевченківської сільської ради № 29 ОСОБА_2 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (рілля) у с. Гаї - Шевченківські площею 0, 1128 га.

Відкритим голосуванням, яке здійснювалось особисто депутатами проголосували з питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства: «проти» 10 депутатів, «утримались» 2 депутата.

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно вимог ч.1 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до п. 1 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 6 березня 2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», відповідно до частини першої статті 2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

У звязку з цим необхідно враховувати, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, із якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частинами 9-11 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обовязкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Не відмова у затвердженні проекту землеустрою, а виключно відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі і обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень (ч.2 ст. 71 КАС України).

У такому випадку, при розгляді справи даної категорії, суд вважає обовязковим оцінити наявність «справедливого балансу між інтересами суспільства та необхідністю захисту прав окремого заявника», принцип якого закладений Європейським судом з прав людини в своїй практиці.

Для прикладу, в рішенні від 23.11.2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції», ЄСПЛ зазначив таке: «Суд дотримується думки, що з огляду на безпосереднє знання своїх суспільств та їх потреб національні органи влади знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Відповідно до системи захисту, запровадженої Конвенцією таким чином, саме національні органи мають здійснювати початкову оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала таких заходів, як позбавлення власності. Тут, як і інших сферах, де застосовуються гарантії Конвенції, національні органи користуються певним полем розсуду. Більш того поняття «суспільний інтерес» обовязково має широке значення.»

Як вбачається із наведеного вище, орган місцевого самоврядування у двотижневий строк мав прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки позивачці ОСОБА_2 у власність. Іншої альтернативи йому не надано.

Мотиви відмови в затвердженні проекту землеустрою та посилання на норми закону, на підставі яких відмовлено в затвердженні проекту землеустрою в оскаржуваному рішенні, не наведені, виключно із змісту самого протоколу сесії вбачається, що обговорювалася виключно наявність заяви іншої особи, котра претендувала на отримання спірної земельної ділянки у власність - гр.. ОСОБА_3

За нормами ч. 1 ст.121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, п. б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара.

Таким чином, позивачка має право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, згідно ст.121 Земельного кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Позивачка на виконання рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою від 17 грудня 2014 року, виготовила проект у ТОВ «Геоземсервіс», у встановленому законом порядку звернулись до відповідача про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, однак відповідач в межах своєї компетенції не прийняв відповідного рішення.

При розгляді даної справи необхідно звернути увагу на Практику Європейського суду з прав людини.

17 грудня 2014 року на засіданні сесії Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області прийнято рішення № 275 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Гаї Шевченківські». Згідно з додатком 1 даного рішення жителям та забудовникам с. Гаї Шевченківські надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення. Жителів зобовязано подати на розгляд та затвердження сесії ради проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідно до вимог законодавства, що і було зроблено позивачами.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном. Друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам - вона міститься в другому реченні частини першої.

Стаття 1 Першого протоколу містить три положення:

- принцип мирного володіння майном,

- випадки позбавлення майна,

- контроль за користуванням власністю.

Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіння своїм майном, також зобов'язує державу вживати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності.

Втручання у право власності допустимо лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Випадки втручання у право "мирного володіння" майном розглядаються Судом у сенсі розрізнення понять "позбавлення власності" і "контроль за її використанням"; не затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розглядається як втручання у власність. Але, окрім того, втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

Позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Будь-яке втручання у право власності обов'язково має відповідати принципу пропорційності (справа Трегубенко проти України).

Оскільки рішенням Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 17.12.2014 року №275 позивачці надано дозвіл на складання проекту землеустрою, ОСОБА_2 мала правомірні очікування, законні сподівання вчиняти певні дії відповідно до виданих державними органами та органом місцевого самоврядування дозволів, також мала очікувані сподівання, що на підставі затверджених субєктом владних повноважень дозволів, в майбутньому матиме змогу завершити процедуру отримання земельної ділянки у власність.

В розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції в зміст поняття "майно" до об'єктів права власності відноситься "правомірні очікування" / "законні сподівання" вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу (справа "ОСОБА_4 Девелопмент Лтд." та інші проти Ірландії).

Стороною відповідача, на яку згідно ч. 2 статті 71 КАС України покладено обов'язок доказування, не надано жодних доказів безпідставності позовних вимог, і не доведено жодних обставин, котрі відповідач навів у власних письмових запереченнях на позов як от: розробленого та затвердженого генплану села з передбачуваним влаштуванням на спірній місцевості пішохідної доріжки, будь яких доказів планування, резервування чи отримання з будь яких джерел грошей на будівництво пішохідної доріжки, відсутності інших, альтернативних місць влаштування пішохідної доріжки.

Тобто суд констатує, що із змісту заперечень відповідача вбачається, що ним висловлюється лише намір (розмови) використати спірну земельну ділянку в майбутньому на якісь примарні цілі, на противагу уже існуючому на руках в позивачки рішення сесії сільської ради про надання дозволу на виготовлення документації на отримання у власність земельної ділянки.

Крім того, з метою доказування забезпечення дотримання балансу інтересів субєкта владних повноважень та жителів села, відповідачем в судових засіданнях не наведено жодних дієвих компенсаторних механізмів позивачці в разі її відмови від реалізації наміру отримати спірну земельні ділянки.

А тому, враховуючи обовязок субєкта владних повноважень здійснення доказування, суд вважає, що відповідач належними та допустимими доказами не довів виправданості втручання в правомірні очікування позивачів.

Також суд вважає істотним відзначити, що із змісту виписки з протоколу засідання сесії 30.12.2015 року вбачається, що питання необхідності влаштування на спірній земельній ділянці, щодо якої мала очікування позивачка, пішохідної доріжки, узагалі не було предметом обговорення депутатів єдиною темою обговорення було повідомлення сільського голови про наявність заяви про відведення спірної земельної ділянки іншою громадянкою ОСОБА_3. Проте станом на дату обговорення жодного законного права на користування чи отримання у власність саме спірної земельної ділянки гр.. ОСОБА_3. стороною відповідача суду не доведено, чого власне не заперечує сам відповідач.

Враховуючи викладене, рішення сесії Гаї-Шевченківської сільської ради від 30.12.2015р. № 29 «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Гаї-Шевченківські гр.. ОСОБА_2Я.» щодо відмови в затвердженні проекту землеустрою відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Гаї-Шевченківські є протиправним.

Заперечення ж сторони відповідача з приводу позову, з посиланням на ту обставину, що нормами Земельного Кодексу України не передбачене вказівки на мотиви відмови в затвердженні проекту землеустрою, суд сприймає критично з огляду на таке.

«Під терміном «закон» слід розуміти як норми, встановлені вписаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед вимогам доступності та передбачуваності….Суд зазначає, що «закон» повинен бути належним чином доступним: громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку. Крім того, норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку. Громадянин повинен мати можливість - за необхідності за належної правової допомоги передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія» (рішення у справі «Толстой-Мілославскій проти Сполученого Королівства» від 23.06.1995року).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування , їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

За відсутності чіткого, в розумінні Конвенції «закону», тобто зрозумілих та передбачуваних приписів національного закону для осіб, чиїх інтересів він стосується - тобто чітко визначених законодавчо умов, за наявності яких виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті ради правомочний відмовляти в затвердженні проектів землеустрою, видається, що субєкт владних повноважень в контексті забезпечення принципу законності повинен надавати оцінку уже розробленій проектній документації виключно на її відповідність вимогам закону, з метою уникнення звинувачень в необєктивності та субєктивному підході.

Відтак суд зазначає, що позивачка отримавши право на розробку проекту землеустрою та розробивши відповідні проекти, повинна мати можливість наскільки це розумно спрогнозувати позитивний результат по голосуванню представників громади села в разі відсутності в діях розробників проекту землеустрою та в самих проектах ознак якоїсь протиправної поведінки та порушення закону.

Відповідно до ч. 2 статті 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, позов є обґрунтований та підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо його стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так як рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області на користь позивачки слід стягнути понесені нею судові витрати в сумі 551,20 грн.

На підставі наведеного, керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельним кодексом України, статтями 71, 86, 94, 159-163, 171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення сесії Гаї - Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 30 грудня 2015 року за №20 «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Гаї Шевченківські гр.. ОСОБА_2 » про відмову ОСОБА_2 в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Гаї - Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області на користь ОСОБА_2 551, 20 гривень, сплаченого нею судового збору при зверненні до суду.

Постанова набирає законної сили через десять днів з дня її проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, постанова набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі, через суд першої інстанції у 10-денний строк з дня проголошення постанови, апеляційної скарги.

Головуючий суддя В.М. Братасюк