Справа № 2а-8422/11/2670
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2011-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 жовтня 2011 року № 2а-8422/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кротюка О.В. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 громадянина Палестини
до Управління міграційної служби в місті Києві
про скасування рішення .

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Палестини ОСОБА_1 з позовом до Управління міграційної служби в м. Києві про визнання протиправним і скасування рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання надання статусу біженця, викладене у повідомлені № 82 від 01.06.2011року.

Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлявся неодноразово, проте явку свого представника не забезпечив, клопотань щодо розгляду справи не подавав, заперечень проти позову не надав.

Судом на підставі ч.6 . ст..128 КАС України ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, його представника, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

Громадянин Палестини ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в м. Києві з заявою про надання йому статусу біженця.

01 червня 2011 року наказом № 422 громадянину Палестини ОСОБА_1 було відповідно до абзацу 6 ст.12 Закону України "Про біженців" (№ 2557-III від 21.06.2001; далі - Закон) відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця.

У відповідності до положень абз.2 ст.1 Закону передбачено, що біженець -це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Стаття 161 КАС України встановлює, що під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до частини 5,6, ст..71 КАС України суд може збирати докази з власної ініціативи. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Вирішуючи спір по суті суд враховує наступне.

Згідно матеріалів особової справи (зокрема протоколу співбесіди від 18.05.2011) пояснень позивача судом було встановлено, що позивач на України приїхав з Лівану в 1992 році, по туристичній візі, в 1994 році ним було укладено шлюб з громадянкою України, 1995 році в шлюбі народжено дитину. 1998 році позивач виїхав до Лівану. 2004 році позивач знову повернувся на Україну та в цьому ж році було розірвано шлюб. З того часу і по день звернення з заявою про отримання статусу біженця перебуває на Україні.

Під час опитування судом щодо причин виїзду позивача та чи пов'язані останні з побоюваннями позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, було встановлено відсутність у ОСОБА_1 таких побоювань. Причиною виїзду і небажанням повернення у свою країну походження є те що йому там жити не подобатися, він не може себе реалізувати належним чином оскільки умови на це відсутні.

У відповідності до статті 1D Конвенції про статус біженців від 28.07.51 р. (далі - Конвенція) положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, які в цей час користуються захистом або допомогою інших органів або установ Організації Об'єднаних Націй, окрім Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців. У разі, коли такий захист або допомога з будь-якої причини були припинені до того, як становище цих осіб було остаточно врегульоване згідно з відповідними резолюціями, прийнятими Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй, ці особи автоматично набувають прав, які випливають з цієї Конвенції.

Судом зі змісту офіційного коментаря про тлумачення застосування статті 1D Конвенції до біженців з Палестини (далі - Коментар) встановлено наступне:

· Конвенція в частині цієї статті усуває накладки компетенції БАПОР та УВКБ ООН (коментар А2);

· До категорії осіб які підпадають під дію статті 1D Конвенції відносяться нащадки осіб, які були переселені під час конфліктів 1948 та 1967 років (коментар В4);

· Наявність перебування біженця в межах зони БАПОР виключає привілеї надані біженцям Конвецією (коментар С6-8);

· У разі, якщо особа повертається в зону дії БАПОР, він чи вона зберігає права згідно Конвенції до такого повернення. Після повернення він чи вона більше не підпадає під дію параграфа 2 статі 1D Конвенції, проте підпадає замість цього під дію параграфа 1 цієї статті. Це означає, що він чи вона втрачає права що випливають з Конвенції навіть якщо в особи зберігаються характеристика біженця.

Позивач є зареєстрованим в БАПОР з 1970 року.

Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

По-перше, у позивача, згідно його пояснень, відсутні цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань оскільки вказаних переслідувань відносно нього не здійснювалось і підстав вважати наявність такого здійснення у в разі повернення в позивача в країну походження немає. Основний мотив неповернення позивача полягає в небажанні жити в країні походження.

Таким чином, вказані обставини відносно позивача не відповідають вимогам абз.2 ст.1 Закону.

По-друге, позивач знаходячись з 1970 року під захистом БАПОР залишав Ліван в 1992 році і приїжджав на Україну, потім 1998 році повертався до країни походження (Ліван), і через п"ять років (в 2004 році) повторно, перебуваючи під захистом БАПОР (про що свідчить його реєстрація цією організацією), приїхав до України.

З огляду на вказане вище та положення 10С Коментаря, позивач втратив у 1998 році (час повернення його до Лівану) права на застосування до нього Конвенції в частині параграфа 2 статті 1D Конвенції (у разі, коли такий захист або допомога з будь-якої причини були припинені до того, як становище цих осіб було остаточно врегульоване згідно з відповідними резолюціями, прийнятими Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй, ці особи автоматично набувають прав, які випливають з цієї Конвенції). Проте в нього залишаються права визначені параграфом 1 статті 1D Конвенції - користування захистом або допомогою БАПОР / УВКБ ООН.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд дійшов висновку, що рішення відповідача є таким, що відповідає вимогам частини 3 статті 2 КАС України, а позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.. 9, 71, 128, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку і строки, встановлені ст..186 КАС України.

Суддя О.В. Кротюк