Справа № 2-а-2923/10/0270
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2010-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
м. Вінниця, вул. Островського, 14
_________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2010 р. Справа № 2-а-2923/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Мультян Марини Бондівни, суддів Воробйової Інни Анатоліївни, Жданкіної Наталії Володимирівни

при секретарі судового засідання: Скалій Лесі Володимирівні

за участю представників сторін:

позивача : не з'явився, заявивши клопотання про розгляд справи без його участі

відповідача 1: не з'явився, заявивши клопотання про розгляд справи без його участі

відповідача 2 : не з'явився, заявивши клопотання про розгляд справи без його участі

відповідача 3 : не з'явився, заявивши клопотання про розгляд справи без його участі

відповідача 4 : не з'явився, заявивши клопотання про розгляд справи без його участі

відповідача 5 : не з'явився, заявивши клопотання про розгляд справи без його участі

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: 1) Кабінету Міністрів України, 2) Міністерство фінансів України, 3) Державної судової адміністрації України, 4)Державного казначейства України, 5) Апеляційного суду Вінницької області

про: визнання протиправними дій та стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ :

12.07.2010 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до 1) Кабінету Міністрів України, 2) Міністерство фінансів України, 3) Державної судової адміністрації України, 4) Головного управління Державного казначейства України, 5) Апеляційного суду Вінницької області про визнання протиправними дій відповідачів щодо допущення перед позивачем заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2008 року по 31.03.2010 року та по щомісячному грошовому утриманню працюючих суддів в період з 01.01.2006 року по 31.03.2010 року та про стягнення 121959 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2008 року по 31.03.2010 року з урахуванням індексації та компенсації за втрату частини заробітної плати; 188235 грн. заборгованості по щомісячному грошовому утриманню працюючих суддів за період з 01.01.2006 року по 31.03.2010 року з урахуванням індексації та компенсації за втрату частини щомісячного грошового утримання.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 12.07.2010 року за вказаним позовом відкрито провадження у справі.

22.07.2010 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо ненарахування та невиплати заробітної плати та щомісячного грошового утримання працюючих суддів, визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо неврахування при розробленні проектів Державного бюджету України на 2008-2009 роки вимог постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів", стягнути з Міністерства фінансів України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державного казначейства України на розрахункові рахунки Державної судової адміністрації України для виплати ОСОБА_1 121959 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2008 року по 31.03.2010 року з урахуванням індексації та компенсації за втрату частини заробітної плати; 188235 грн. заборгованості по щомісячному грошовому утриманню працюючих суддів за період з 01.01.2006 року по 31.03.2010 року з урахуванням індексації та компенсації за втрату частини щомісячного грошового утримання.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в порушення статті 130 Конституції України, частини 3 статті 11 Закону України "Про судоустрій України" відповідачами у справі протиправно допущена заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2008 року по даний час. Позивач зазначив, що його посадовий оклад, починаючи з 01.07.2008 року, неправомірно обрахувався виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 332 грн., встановленої постановою КМУ України №865 від 03.09.2005 року. Свою позицію мотивує тим, що пункт 4-1 вказаної Постанови, в якому передбачається розмір мінімальної заробітної плати для обчислення посадових окладів суддів, не відповідає та суперечить діючому законодавству, зокрема, Конституції України та Закону України "Про судоустрій України", крім того, вищезазначений пункт постанови скасовано постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року, яка на час звернення до суду позивача набрала законної сили.

Як на підставу заявлення вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, позивач посилається на норми ст. 34 Закону України "Про оплату праці" та Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", якими передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати (а.с.47-49).

Також, позивачем заявлено клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.49).

Відповідач 1 - Кабінет Міністрів України проти задоволення позову заперечував, з підстав викладених у письмових запереченнях на позовну заяву, поряд з іншим зазначивши, що відповідно до ч.2 ст. 120 Закону України "Про судоустрій України", функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції здійснює Державна судова адміністрація, і саме її територіальні управління здійснюють безпосереднє фінансування судів загальної юрисдикції згідно з кошторисами на відповідний бюджетний рік, а тому в даних правовідносинах Кабінет Міністрів України не набуває обов'язків щодо нарахування чи виплати заробітної плати суддям судів загальної юрисдикції, а відтак, не може нести відповідальності (а.с.59-61).

Відповідач 2 - Міністерство фінансів України вимоги позивача не визнало. У своїх письмових запереченнях (а.с.77-78) зазначило, що надбавки, доплати, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій, є додатковою заробітною платою і носять необовязковий характер, оскільки встановлення їх розміру є пріоритетом керівників установ у межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах на відповідний бюджетний період. Також Міністерство фінансів України повідомив, що видатки, передбачені у Державному бюджеті України на 2006-2010 роки, на оплату праці суддів були фактично здійснені Державним казначейством України на 100% від плану. Крім того, відповідач зазначив, що з 01.01.2003 року головним розпорядником коштів, передбачених в Державному бюджеті України на утримання судів загальної юрисдикції, на оплату праці суддів судів загальної юрисдикції, є Державна судова адміністрація України, яка здійснює подальший розподіл вказаних коштів між розпорядниками нижчого рівня. За даних обставин відповідач 2 - Міністерство фінансів України просить відмовити в задоволенні позову та розглянути справу у відсутність уповноваженого представника.

Представник відповідача 3 - Державної судової адміністрації України надав суду заяву, в якій просив провести розгляд даної справи без його участі (а.с. 63). Відповідач 3 у письмових запереченнях (а.с.64-65) зазначив, що оскільки посадові оклади суддів могли бути визначені лише постановою Кабінету Міністрів України, а не будь-яким іншим актом, зокрема наказом ДСА України, то і вини Державної судової адміністрації України щодо недонарахування позивачам заробітної плати та грошового утримання в зазначений позивачем період немає. Асигнування для збільшення окладів не були передбачені в Державних бюджетах України на 2006-2010 роки, а тому не були передбачені і у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ. Враховуючи вищевикладене, відповідач просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач 4 - Державне казначейство України свого представника в судове засідання не направило, надавши суду письмові заперечення на позов, зазначивши, що для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. В даному випадку, зазначає Держказначейство України, функції головного розпорядника бюджетних коштів Державного бюджету України щодо матеріального забезпечення діяльності судів, фінансового забезпечення суддів виконує ДСА України. ДСА України є головним розпорядником цих коштів та здійснює їх розподіл самостійно. Відповідно до вказаного, Державне казначейство України не має права розпоряджатися коштами, які призначені для фінансового забезпечення судів загальної юрисдикції. (а.с. 73-74). З огляду на вказане, відповідач 4 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, справу розглядати без участі представника відповідача.

Відповідач 5 - апеляційний суд Вінницької області письмових заперечень на позовну заяву не надав, та, відповідно до заяви №8-п від 27.07.2010 року просив розглянути справу без участі уповноваженого представника (а.с.72).

Враховуючи, що сторонами подано заяви про розгляд справи за їх відсутності, та беручи до уваги, що клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило, розгляд справи здійснено за наявними у справі доказами.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, ОСОБА_1 працює на посаді судді з 1990 року, а Постановою Верховної ради України від 19.05.1999 року ОСОБА_1 обрано на посаду судді апеляційного суду Вінницької області.

03.09.2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №865 "Про оплату праці суддів", якою було затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, Вищих Спеціалізованих судів, апеляційних і місцевих судів згідно з додатку 1-6. Посадові оклади, передбачені цією Постановою встановлювались, виходячи із кількості розмірів мінімальної заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року №1310 було доповнено Постанову Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005.р пунктом 4-1 такого змісту: "Установити, що розміри посадових окладів передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не проводиться."

Однак, зазначений пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005р. не відповідає вимогам Конституції України і діючим законодавчим актам, а саме: ч. 3 ст. 22 Конституції України, за якою при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; ст. 14 Закону України "Про судоустрій України".

Так, відповідно до ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів та діяльності суддів. У державному бюджеті для реалізації цього завдання окремо визначаються видатки на утримання судів та оплату праці суддів. Організаційне забезпечення судів загальної юрисдикції покладено на Державну Судову Адміністрацію України та її територіальні управління.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій України" передбачено, що однією з гарантій самостійності судів і незалежності суддів є належне матеріальне та соціальне забезпечення судді.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про статус суддів", гарантії незалежності суддів не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Фінансове та матеріально-технічне забезпечення суддів і судів гарантується державою.

Статтею 123 Закону України "Про судоустрій України" визначено, що розмір заробітної плати (грошового забезпечення) судді повинен забезпечувати його фінансову незалежність, визначається відповідно до закону про статус суддів та інших нормативно-правових актів щодо умов оплати праці суддів і не може бути зменшений.

У відповідності до ст. 11 Закону України "Про статус суддів" та рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року по справі №1-1/2004 про офіційне тлумачення положень ч.1 та ч.2 ст. 126 Конституції України та ч.2 ст. 3 Закону України "Про статус суддів", гарантії незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального та соціального забезпечення, не можуть бути скасовані або занижені без відповідної компенсації. По своїй суті пільги, компенсації і гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів, або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається. Надання суддям таких пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від бюджетного фінансування.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі № 1-15/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) зазначено, що положення ч.1 ст. 129, ч. 1 ст. 130 Конституції України у взаємозв'язку із положеннями ст. 11, 44 Закону України "Про статус суддів" створюють механізм захищеності судової влади, який Верховна Рада України повинна врахувати, приймаючи Державний бюджет України на відповідний фінансовий рік. Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів не забезпечує повного і незалежного здійснення правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією України права людини і громадянина на судовий захист.

Також, рішенням Конституційного Суду України від 24.06.1999 року № 6-рп/99 у справі про фінансування судів визначено, що видатки державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом.

З викладеного випливає, що норми, які регулюють матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені відповідно ст. ст. 44, 45 Закону України "Про статус суддів", не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації, а відтак, незаконною є заборона перерахунку посадових окладів у разі підвищення мінімальної заробітної плати, оскільки при введенні останньої в зв'язку із зростанням індексу споживчих цін погіршується рівень належного забезпечення суддів, що є неприйнятним в умовах функціонування правової держави.

Протиправність п. 4-1 Постанови КМУ №865 від 03.09.2005р. також підтверджується Постановою Печерського районного суд м. Києва від 19.03.2007 року (справа № 2-а-84/7) за позовом ОСОБА_2 до держави Україна, Кабінету Міністрів України, Державного Казначейства України, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та окремих положень постанови Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року, стягнення заробітної плати та моральної шкоди. Цією постановою визнано протиправною та скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів". Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009 року вказана постанова та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 року залишена без змін, та набрала законної сили.

Таким чином, рішеннями вказаних вище судів фактично відновлено визначений постановою Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів" обсяг прав суддів на належну оплату праці.

Проте, судом встановлено, що, всупереч викладеному, нарахування посадового окладу позивача проводилось виходячи із розміру 332 грн., хоча розмір мінімальної заробітної плати за 2006-2010 роки постійно змінювався.

Так, законами України "Про державний бюджет" на 2006р., 2007р., 2008р., 2009 р., 2010 р встановлені наступні розміри мінімальної заробітної плати: у 2006 році (з 01.01.- 350 грн., з 01.07. 375 грн., з 01.12. 400 грн.); у 2007 році (з 01.07.- 420 грн., з 01.12. 450 грн.); у 2008 році (з 01.01.- 515 грн., з 01.07. 525 грн.); у 2009 році (з 01.04.- 625 грн., з 01.07.- 630 грн., з 01.10.-650 грн., з 01.11.- 744 грн.), у 2010 році (з 01.01. - 869 грн., з 01.04. - 884 грн., з 01.07.- 888 грн.).

Таким чином, внаслідок нехтування діючим законодавством про оплату праці суддів відповідачем 3 допущено заборгованість щодо виплати позивачу заробітної плати за період з 01.01.2006 року по 31.03.2010 року.

Крім того, в період неповної виплати заробітної плати відбулося значне подорожчання споживчих товарів та послуг, що призвело до втрати купівельної спроможності позивачів.

Відповідно ж до ст. 34 Закону України "Про оплату праці", компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно до ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у в'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" встановлено, що починаючи з березня 2003 року індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, державної допомоги та компенсаційних виплат, крім тих, які зазначені у пункті 3 цього Порядку), щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер

Отже, за втрату частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати позивач має право на компенсацію та індексацію.

Враховуючи досліджені вище нормативно-правові акти та обставини справи, суд вважає, що є всі правові підстави для задоволення позову в цій частині та стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини заробітної плати за період з 01.07.2008 року по 31.03.2010 року, оскільки відповідачі у справі діяли у порушення вимог вищенаведених нормативно-правових актів, що гарантують матеріальне та соціальне забезпечення суддям.

Також судом встановлено, що з 1996 року позивач одержує щомісячне грошове утримання працюючих суддів, виплата якого з 01.01.2006 року проводилась виходячи з розміру 90% заробітної плати.

25.08.2005 року Наказом Державної судової адміністрації України №94 затверджено Положення "Про порядок призначення та виплати щомісячного грошового утримання працюючим суддям та щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці", відповідно до п. 4.9 якого, суддя, який має право на відставку, за умови наявності стажу роботи на посаді судді не менше 20 років, та продовжує працювати на посаді судді, одержує 100 відсотків передбаченого законом щомісячного грошового утримання, належного йому в разі виходу у відставку.

Наказом Державної судової адміністрації України від 24.07.2009 №81 "Про затвердження Положення про призначення і виплату щомісячного грошового утримання працюючим суддям", зазначений вище наказ ДСА України №94 визнано таким, що втратив чинність. Відповідно до п. 8 наказу, він набрав чинності з дня його офіційного опублікування 30.11.2009 року.

Разом з тим, питання призначення щомісячного грошового утримання регулюється статтею 43 Закону України "Про статус суддів" та постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 N865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", вказівка на що міститься у п. 2.9 Положення про призначення і виплату щомісячного грошового утримання працюючим суддям.

Зокрема, п. 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 N865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що судді, які мають право на відставку та продовжують працювати на посаді судді, одержують заробітну плату та щомісячне грошове утримання у розмірі 100 відсотків, судді Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів - 50 відсотків передбаченого законом щомісячного довічного грошового утримання, належного їм у разі виходу у відставку.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України "Про статус суддів", кожен суддя, за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку із закінченням строку повноважень.

Частиною четвертою даної статті передбачено, що суддя у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячно довічне грошове утримання в розмірі 80 % заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до ст.43 Закону України "Про статус суддів", набув права на отримання довічного грошового утримання, яке йому виплачується у розмірі визначеною цією нормою Закону.

Разом з тим, як свідчать наявні у матеріалах справи документи, зокрема розрахункові листи (а.с.53-58), нарахування позивачу грошового утримання працюючих суддів проводилось виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн., і, в подальшому, при підвищенні мінімальної заробітної плати його перерахунок не здійснювався.

З огляду на вказане, суд вважає, що позивач має право на стягнення заборгованості з виплати недоплаченого щомісячного грошового утримання працюючим суддям.

Суд враховує ту обставину, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009 року скасовано додаткову постанову Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2008 року, якою допущено поворот виконання постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів" з 01.01.2006 року, однак, зазначає, що наявність цієї обставини не впливає на право позивача щодо стягнення недоплачених їй сум заробітної плати та грошового утримання працюючим суддям та відповідний обовязок субєктів владних повноважень здійснити нарахування та виплату зазначених коштів за період і в розмірах, визначених тим нормативно-правовим актом, дію якого відновлено судовим рішенням.

Висновки відповідача 3 про те, що оскільки постанова Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2008 року, якою скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів", всупереч п. 11 ст. 171 КАС України, офіційно оприлюднена Кабінетом Міністрів України не була, кошти не можуть бути стягнуті, суд вважає хибними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, виходячи з наступного.

Питання набрання рішенням у адміністративній справі законної сили врегульовано ст. 254 КАС України, яка для судових рішень першої інстанції пов'язує цей момент із закінченням строку на апеляційне оскарження або закінченням апеляційного розгляду, а для рішень апеляційної чи касаційної інстанції, постанов Верховного суду України з їх проголошенням.

Як встановлено судом, постанова Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2008 року набрала законної сили після її перегляду в апеляційному порядку - 03.12.2007 року (постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 року).

Таким чином, в силу ст. 254 КАС України, зазначена постанова набрала законної сили, та, відповідно до ст. 255 КАС України є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Натомість пунктом 11 ст. 171 КАС України, на який посилався відповідач 3, визначено лише процедуру оприлюднення резолютивної частини постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його не чинним. При цьому слід зазначити, що недодержання цієї процедури саме по собі не впливає на факт набрання рішенням законної сили, а відтак, і на його обов'язковість виконання.

Як вбачається з наданих позивачем розрахунків, сума заборгованості по заробітній платі, щомісячному грошовому утриманню та компенсації за несвоєчасну виплату вказаних сум становить 310194 грн., у тому числі: 121959 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2008 року по 31.03.2010 року з урахуванням індексації та компенсації за втрату частини заробітної плати; 188235 грн. заборгованості по щомісячному грошовому утриманню працюючих суддів за період з 01.01.2006 року по 31.03.2010 року з урахуванням індексації та компенсації за втрату частини щомісячного грошового утримання.

Враховуючи, що наведені у висновку розрахунки є обґрунтованими, а відображені у них суми заборгованості підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями первинних документів на підставі яких проводилось нарахування та виплата позивачу заробітної плати та грошового утримання, з огляду на що позовні вимоги щодо стягнення недоплаченої заробітної плати, щомісячного грошового утримання працюючих суддів та компенсації за їх несвоєчасну виплату слід задовольнити.

Згідно ст. 126 Закону України "Про судоустрій України", Державна судова адміністрація України здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів.

Відповідно до ч. 2 п. 1 до Указу Президента України "Про Положення про Державну судову адміністрацію України" від 3 березня 2003 року на Державну судову адміністрацію України покладено обовязок щодо організаційного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, інших органів та установ судової системи, а ч. 4 п. 3 передбачає, що основним завданням ДСА України є здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів та працівників судів.

Крім того, п. 4 Положення встановлено, що ДСА України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: готує матеріали для формування пропозицій до державного бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування; виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та діяльності кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів, органів суддівського самоврядування, інших органів і установ судової системи та ДСА України; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів.

Оскільки саме Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів передбачених в Державному бюджеті на утримання суддів, саме остання несе відповідальність за фінансове забезпечення кожного суду.

Як зазначалось вище, постановою Печерського районного суд м. Києва від 19.03.2007 року у справі № 2-а-84/7 за позовом ОСОБА_2 до держави Україна, Кабінету Міністрів України, Державного Казначейства України, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та окремих положень постанови Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року, стягнення заробітної плати та моральної шкоди, яка набрала законної сили 03.12.2007 року позовні вимоги задоволено: визнано протиправною та скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів". Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 року вказану постанову залишено без змін.

Відповідно ж до ст. 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

З огляду на вказане Державна судова адміністрація України, як субєкт владних повноважень, після набрання законної сили постановою Печерського районного суд м. Києва від 19.03.2007 року у справі № 2-а-84/7, якою скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів", зобовязана була в межах наданих повноважень вжити заходів, спрямованих на виконання цього рішення. Зокрема, бюджетні запити розпорядника бюджетних коштів мали формуватися Державною судовою адміністрацією України з огляду на скасування п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів".

Проте, як свідчать матеріали справи, після 03.12.2007 року матеріальне забезпечення позивача та виділення відповідних коштів з державного бюджету, як і до набрання постановою Печерського районного суд м. Києва від 19.03.2007 року законної сили, проводилось виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 332 грн., а відповідачем 3 не вчинено жодних дій, спрямованих на забезпечення умов для реалізації позивачем свого права на належне грошове утримання.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши надані сторонами докази та матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені вище критерії відповідачем 3 не дотримані, доказів які б спростовували вищевикладене не надано.

Разом з тим суд вважає за необхідне зазначити, що заявлена позивачем вимога про визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо ненарахування та невиплати судді Луценку В.В. заробітної плати та щомісячного грошового утримання працюючих суддів не містить конкретного розміру ненарахованої та невиплаченої заборгованості по кожному виду виплат та конкретного періоду, за який допущено вказану заборгованість.

Відповідно ж до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін, про захист яких вони просять.

Враховуючи викладене, суд, з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо ненарахування та невиплати позивачу в період з 01.07.2008 року по 31.03.2010 року заробітної плати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом України про державний бюджет на відповідний рік.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що бездіяльність відповідача 3 щодо ненарахування та невиплати позивачу з 01.01.2006 року по 31.03.2010 року щомісячного грошового утримання, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом України про державний бюджет на відповідний рік, підлягає визнанню протиправною лише в період з 03.12.2007 року по 31.03.2010 року. Натомість, правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною відповідної бездіяльності відповідача 3 за період з 01.01.2006 року по 03.12.2007 року в розмірах, встановлених чинним законодавством, відсутні, оскільки у вказаний період пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів" був чинним та передбачав, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні.

Водночас, відсутність факту бездіяльності відповідача 3 в період з 01.01.2006 року по 02.12.2007 року не впливає на право позивача на стягнення ненарахованого та невиплаченого йому з 01.01.2006 року по 03.12.2007 року грошового утримання працюючих суддів.

Що ж стосується вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства фінансів України щодо неврахування останнім при розробленні проектів Державного бюджету України на 2008-2009 роки вимог постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів", суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до Положення про Міністерство фінансів України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 р. №1837, Мінфін у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України та цим Положенням.

Згідно з даним Положенням Міністерство фінансів України, зокрема, забезпечує підготовку проекту Основних напрямів бюджетної політики на наступний бюджетний період; розроблення в установленому порядку проекту Закону про Державний бюджет України на відповідний рік, прогнозних показників зведеного бюджету України, організацію роботи, пов'язаної із складенням та виконанням Державного бюджету України, координацію діяльності учасників бюджетного процесу.

Відповідно до положень ст. 32 Бюджетного кодексу України проект закону про Державний бюджет України розробляє Кабінет Міністрів України. Міністр фінансів України відповідає за складання проекту закону про Державний бюджет України, визначає основні організаційно-методичні засади бюджетного планування, які використовуються для бюджетних запитів і розроблення пропозицій проекту Державного бюджету України.

Стаття 35 Бюджетного кодексу України визначає умови розроблення бюджетного запиту, за яким головні розпорядники бюджетних коштів організують розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України в терміни та порядку, встановлені Міністерством фінансів України. Головні розпорядники бюджетних коштів несуть відповідальність за своєчасність, достовірність та зміст поданих Міністерству фінансів України бюджетних запитів, які мають містити всю інформацію, необхідну для аналізу показників проекту Державного бюджету України, згідно з вимогами Міністерства фінансів України.

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що Міністерство фінансів України не є головним розпорядником бюджетних коштів, передбачених на оплату праці суддів, а тому не є тим учасником бюджетного процесу, який у спірних правовідносинах повинен нести відповідальність. Натомість, відповідно до ст. ст. 120,126 Закону України "Про судоустрій", Положення про Державну судову адміністрацію України, функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансування видатків на матеріальне забезпечення суддів виконує Державна судова адміністрація України.

Враховуючи викладене вище, правові підстави для визнання протиправною бездіяльності Міністерства фінансів України відсутні.

Заявлене відповідачем 4 клопотання про застосування судом в порядку ст. 100 КАС України наслідків пропущення позивачем строків звернення до адміністративного суду, задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою вказаної статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідачем 3 не вказано обставин та не надано відповідних доказів, на підставі яких можна було б визначити момент, коли позивач дізнався про порушення свого права.

Разом з тим, судом встановлено, що постанова Печерського районного суд м. Києва від 19.03.2007 року, якою скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів", набрала законної сили 03.12.2007 року (ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 року).

Відповідно ж до ч. 11 ст. 171 КАС України, після набрання законної сили постановою про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його не чинним, її резолютивна частина невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено.

Враховуючи викладене, саме з моменту офіційного оприлюднення резолютивної частини постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його не чинним, особа, що не була стороною у справі могла дізнатися про наявність обставин, що в свою чергу можуть впливати на обсяг її прав і свобод.

Як вбачається з інформаційної картки Постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів", її опубліковано в Офіційному віснику України вiд 23.09.2005 - 2005 р. (№ 36, стор. 39, стаття 2195, код акту 33591/2005).

Натомість, відомості щодо публікації у вказаному виданні постанови Печерського районного суд м. Києва від 19.03.2007 року у справі №2-а-84/7 в інформаційній картці зазначеного судового рішення відсутні.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі встановлених у судовому засіданні обставин справи та вищезазначених положень чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 4 Декрету КМУ "Про державне мито", судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо ненарахування та невиплати позивачу в період з 01.07.2008 року по 31.03.2010 року заробітної плати, та щодо ненарахування та невиплати позивачу в період з 03.12.2007 року по 31.03.2010 року грошового утримання працюючих суддів, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом України про державний бюджет на відповідний рік.

3. Стягнути з Міністерства фінансів України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державного казначейства України на розрахункові рахунки Державної судової адміністрації України для виплати ОСОБА_1 (вул. Келецька, 136/5, м. Вінниця, 21000) 121959 грн. (сто двадцять одну тисячу дев'ятсот п'ятдесят дев'ять гривень) заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2008 року по 31.03.2010 року з урахуванням індексації та компенсації за втрату частини заробітної плати; 188235 грн. (сто вісімдесят вісім тисяч двісті тридцять п'ять гривень) заборгованості по щомісячному грошовому утриманню працюючих суддів за період з 01.01.2006 року по 31.03.2010 року з урахуванням індексації та компенсації за втрату частини щомісячного грошового утримання.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5.Копію даної постанови надіслати сторонам у справі.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 30.08.10

Головуючий суддя Мультян Марина Бондівна

Судді Воробйова Інна Анатоліївна

ОСОБА_3

30.08.2010