Справа № 2-а-4986/10/0270
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2010-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2010 р. Справа № 2-а-4986/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Альчука Максима Петровича,

при секретарі судового засідання: Колодійчук Олександр Вікторович

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1, ОСОБА_2 - представник за довіреністю

відповідача : не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: Вінницького РВ ГУМВС України у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Вінницького РВ ГУМВС України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення за межі України.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю оскаржуваного рішення, оскільки як стверджує позивач, на території України він має сімю, постійне місце проживання та самостійно забезпечує себе та свою родину. Крім того, ОСОБА_1 має намір отримати дозвіл на імміграцію в Україну, з метою подальшого отримання громадянства України. У звязку з викладеним, позивач вважає, що ним не було порушено законодавство про правовий режим іноземців, а тому оскаржуване рішення відповідача від 02.02.2010 року є безпідставним і, відповідно, підлягає визнанню протиправним та повинно бути скасоване.

В судовому засіданні позивач та його представник позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше місяця з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом, тому неявка відповідача у судове засідання без повідомлення причин свідчить про умисне затягування розгляду справи, що може потягнути за собою порушення строків провадження у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України, у разі неприбуття відповідача - субєкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Ці ж наслідки застосовуються у разі повторного неприбуття за таких самих умов відповідача, який не є субєктом владних повноважень.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1, є громадянином республіки Вірменія, що підтверджується паспортом Серія АН 0456737 від 11.09.2007 року терміном дії до 11.09.2017 року (а.с.7-8).

Судом встановлено, що позивач прибув до України 27.12.2007 року з метою спілкування та проживання зі своєю сімєю, з терміном перебування до 27.06.2008 року. В подальшому термін перебування було неодноразово продовжено, зокрема відповідно до останньої відмітки в паспорті позивача, термін перебування продовжено до 19.02.2010 року (а. с. 16).

Проте рішенням РВ ГУМВС України у Вінницькій області від 02.02.2010 року, ОСОБА_3 було видворено за межі України та зобовязано покинути територію України у термін до 02.02.2010 року, із забороною вїзду в Україну на один рік. Підставою для винесення зазначеного рішення слугувало те, що позивач постійного місця проживання в Україні не має, не працює, мету перебування в Україні пояснити не може, кошти для існування відсутні, спосіб життя схильний до скоєння правопорушень.

Суд, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, та досліджені докази, які є в матеріалах справи, а також, оцінюючи оскаржуване рішення відповідача з урахуванням положень ч. 3 ст. 2 КАС України, приходить до висновку про те, що вказане рішення є протиправним та відповідно таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, з наступних підстав.

Статтею 1 Закону України "Про міліцію" визначено, що міліція - це державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоровя, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 10 цього Закону одним з основних завдань органів внутрішніх справ є контроль додержання громадянами та службовими особами встановлених законодавством правил паспортної системи, вїзду, виїзду, перебування в Україні і транзитного проїзду через її територію іноземних громадян та осіб без громадянства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Стаття 26 Конституції України гарантує громадянам України та інших держав, особам без громадянства рівні права та згідно ст. 33 Конституції України вони мають право вільно перебувати та пересуватись територією України з підстав та у порядку, передбачених законом.

Правовий статус іноземців, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обовязки, порядок вирішення питань, повязаних з їх вїздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"(надалі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України є громадянином (підданим) іншої держави або держав, яким є позивач. Згідно зі ст. 2 цього Закону, іноземці мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обовязки, що і громадяни України, якщо інше не передбачене Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Таким чином, наявність прав іноземців прямо повязана із законністю їх перебування на території України, в разі порушення певних встановлених державою умов їх перебування останні несуть відповідальність відповідно до зазначеного законодавства.

Відповідно до ст. 30 Закону, за порушення іноземцями та особами без громадянства встановленого порядку перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, або проживання за недійсними документами, недотримання встановленого порядку реєстрації або пересування і вибору місця проживання, працевлаштування, ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування, а також за недотримання Правил транзитного проїзду через територію України до них застосовуються заходи відповідно до законодавства.

Так, право іноземців перебувати та пересуватись територією України може бути обмежено спеціально уповноваженим органом, зокрема, органом внутрішніх справ, шляхом прийняття відповідного рішення на підставі положень ч. 1 ст. 32 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" про видворення такої особи за межі України та заборони подальшого в'їзду на строк до пяти років у разі вчинення іноземцем або особою без громадянства злочину або адміністративного порушення (після відбуття ним покарання чи виконання адміністративного стягнення). Також, відповідно до пункту 17 Правил вїзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію термін заборони вїзду в Україну встановлюється органом внутрішніх справ, Служби безпеки або Державної прикордонної служби.

При цьому, обовязковою умовою, що передує прийняттю рішення про видворення іноземця з України за таких підстав, є відбуття призначеного йому покарання чи виконання адміністративного стягнення.

З огляду на викладене, видворенню повинна передувати певна подія, а саме порушення кримінальної справи за підозрою у вчиненні злочину або притягнення до адміністративної відповідальності.

Проте жодних обставин, які б вказували на притягнення позивача до відповідальності у оскаржуваному рішенні не наведено, а лише міститься посилання "спосіб життя схильний до скоєння правопорушення", яке суд розцінює як припущення, що не підтверджено жодними доказами.

Також, суд зазначає, що ст. 32 Закону вказує на те, що іноземець та особа без громадянства, який вчинив злочин або адміністративне правопорушення, після відбуття призначеного йому покарання чи виконання адміністративного стягнення може бути видворений за межі України. Тобто, вчинення адміністративного проступку не є автоматичною підставою для видворення, а лише може бути такою.

Отже законом передбачена саме можливість прийняття таких рішень (за наявності підстав), а не обовязок компетентних органів.

При цьому, судом встановлено, та враховується при вирішенні справи, також те, що позивач, знаходившись в Україні, у відповідності до положень діючого законодавства, постійно продовжував термін свого перебування в Україні, що підтверджується відповідними відмітками, зробленими ВГІРФО ГУМВС України у Вінницькій області у його паспорті.

Крім того, як зясовано судом, позивач приїхав на територію України в приватних справах, а саме з метою спілкування та проживання із своєю сімєю, сином та дружиною. В період перебування в Україні фінансове позивач самостійно забезпечував себе та свою родину. Також, з пояснень позивача та матеріалів справи вбачається, що він мав намір продовжити термін свого перебування в Україні, у подальшому отримати дозвіл на постійне перебування в Україні, та відповідно, офіційно працевлаштуватись.

Разом з тим, в судовому засіданні знайшли підтвердження доводи ОСОБА_3, що під час перебування в Україні він не здійснював жодного адміністративного правопорушення, не отримував жодного зауваження, ніяких покарань на території України не відбував та належним чином дотримувався законодавства про статус іноземців та осіб без громадянства,

Таким чином, виходячи з викладеного, судом не приймається до уваги посилання відповідача у своєму рішенні на те, що позивач порушив терміни перебування на Україні, не виїхав за її межи у визначені законом строки, а також на те, що він не має дозволу на працевлаштування та не має джерел існування.

При цьому, на підставі зазначеного, суд вважає, що визначаючи ступінь небезпечності вчиненого правопорушення компетентний орган повинен вжити вичерпних заходів для зясування всіх обставин перебування іноземця на території України, як то: мета приїзду на територію України, поведінка під час перебування на території Україні, правові підстави користуванням житлом, характер майнових відносин, та інші обставини, які характеризують статус особи та характер вчиненого ним правопорушення. При цьому, необхідно забезпечити права особи, гарантовані приведеними нормативними актами, і тільки з врахуванням всіх встановлених обставин можливо і доцільно приймати рішення про видворення та заборону вїзду на територію України.

При вирішенні даної справи суд також враховує положення ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Також, згідно із ст. 291 Цивільного кодексу України фізична особа незалежно від віку та стану здоровя має право на сімю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сімєю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання звязків з членами своєї сімї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сімейний кодекс України визначає, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Особа може бути примусово ізольована від сімї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сімю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сімї.

Як вже встановлено судом, позивач має в Україні дружину та сина, який є громадянином України. Останні залишаються на території України, а тому у випадку заборони вїзду позивача в Україну сімя буде позбавлена можливості спілкування, що суперечить нормам діючого законодавства.

Також, суд зауважує на тому, що процедура заборони вїзду в Україну не є наслідком видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Відповідно до частин третьої та десятої статті 32 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про видворення тягне за собою обовязок іноземця, особи без громадянства покинути територію України. Видворення іноземця (особи без громадянства) супроводжується забороною його в'їзду на територію України тільки у випадку, коли орган внутрішніх справ (частина перша статті 32 Закону) або орган охорони державного кордону (стаття 31 Закону, пункт 39 Правил вїзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.95 №1074) прийме про це окреме рішення. За рішенням органу внутрішніх справ видворення іноземця та особи без громадянства за межі України може супроводжуватися забороною подальшого вїзду в Україну строком до пяти років. Такерішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про видворення.

При цьому, визначаючи термін заборони подальшого вїзду в Україну відповідні органи повинні також врахувати приведені обставини, та мотивувати, чому саме такий термін вважається прийнятим, що в свою чергою є гарантією забезпечення рівності осіб, відносно яких приймається таке рішення. При цьому, при винесенні рішення, відповідний орган повинен враховувати дотримування необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і метою, на досягнення якої спрямоване це рішення.

Виходячи з аналізу встановлених правовідносин та норм чинного законодавства, що їх регулюють, суд вважає, що висновки відповідача в оскаржуваному рішенні стосовно того, що позивач порушив терміни перебування на Україні, не виїхав за її межи у визначені законом строки, а також на те, що він не має дозволу на працевлаштування та не має джерел існування та місця проживання, викладені у спірному рішенні є безпідставним, оскільки відповідач не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували ці факти. Таким чином, підстав для прийняття оскаржуваного рішення від 02.02.2010 року за час перебування позивача на території України у відповідності до ч. 1 ст. 32 вищезазначеного Закону у відповідача не було.

Згідно ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач як субєкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого рішення, доказів, які б спростовували доводи позивача, суду не надав, а тому суд вважає, що на підставі положень ч. 1, 2 ст. 162 КАС України позовні вимоги підлягають задоволенню повністю у вигляді визнання протиправним та скасування рішення відповідача та зобовязання відповідача поновити права позивача у вигляді анулювання у паспорті громадянина штампів про видворення за межі України та заборону вїзду на територію України.

Судові витрати розподілити за правилами ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вінницького РВ ГУМВС України у Вінницькій області від 02.02.2010 року про видворення ОСОБА_1 за межі України.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 грн. 40 коп. судових витрат.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 31.12.10

Суддя /підпис/ ОСОБА_4

Копія вірна

Суддя:

Секретар:

27.12.2010