Справа № 743/1153/16-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 743/1153/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Сташків В.Б. Суддя-доповідач: Желтобрюх І.Л.
У Х В А Л А

Іменем України

13 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючої-судді: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Мамчура Я.С.,

Бєлової Л.В.,

при секретарі: Вітковській К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області звернулось до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 та просило примусово видворити відповідача за межі території України.

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що рішення про примусове повернення в країну походження позивачем не приймалось.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Республіки Узбекистан. В Україну прибув 20.09.2015 року в особистих справах.

23 Липня 2016 року відповідач звернувся до правоохоронних органів із заявою про втрату документів, зокрема, паспорта громадянина Республіки Узбекистан.

23 Вересня 2016 року Голосіївським РВ ГУДМС України у м.Києві спільно з ГУСБУ в м.Києві та Києвській області було виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1, складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МКМ №082502 та притягнуто відповідача до адміністративної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 203 КУпАП, з накладенням штрафу у розмірі 510 грн.

В той же день, Голосіївським РВ ГУДМС України у м.Києві було складено протокол про адміністративне затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 та прийнято рішення про поміщення відповідача в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, для підготовки матеріалів про примусове повернення.

26 Вересня 2016 року позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи відсутність документів на право перебування на території України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 та заяву відповідача про бажання повернутись в країну походження, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Правовий механізм примусового видворення іноземців та осіб без громадянства межі України з підстав та в порядку, що визначені статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», визначається статтею 13 Закону України «Про імміграцію».

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їхні дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону, з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗаконуУкраїни «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно з п. 29 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судам слід мати на увазі, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово видворені з території України лише на підставі постанови адміністративного суду. Така постанова приймається судом за зверненням зазначених суб'єктів владних повноважень з позовною заявою про примусове видворення з України іноземця чи особи без громадянства, якщо вони не виконали у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення (частина перша статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Тобто з частини першої статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» випливає, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передує одна з двох обставин:

1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення;

2) наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2016 року було затримано громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1, в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 183-7 КАС України, з поміщенням останнього до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України до 24 березня 2017 року.

Підставами слугувало порушення відповідачем правил перебування на території України, а також наступні обставини: відсутність у громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 документів, які надають право виїзд та/або в'їзд на територію України; наявність обґрунтованих підстав вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення через відсутність документів, що дають право на виїзд за межі України; громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1, на даний час, не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, та відсутні підстави вважати, що останній підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

В ході судового розгляду справи судом першої інстанції відповідач повністю визнав позовні вимоги та повідомив про наявність власного бажання повернутися до Республіки Узбекистан, однак втрата необхідних документів та відсутність грошових коштів унеможливили здійснити це бажання самостійно.

Відповідно до ч.1 ст.136 КАС України позивач може відмовитися від адміністративного позову, а відповідач - визнати адміністративний позов протягом всього часу судового розгляду, зробивши усну заяву.

Судове рішення у зв'язку з відмовою від адміністративного позову, визнанням адміністративного позову чи примиренням сторін ухвалюється за правилами, встановленими статтями 112, 113 цього Кодексу.

За приписами ч.3 ст.112 КАС України у разі повного визнання відповідачем адміністративного позову і прийняття його судом приймається постанова суду про задоволення адміністративного позову.

Підставами апеляційного оскарження може бути незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 195 КАС України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, який перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення, повинен здійснювати таку перевірку в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції. Крім того, аналізуючи таке рішення суд апеляційної інстанції повинен враховувати виключно ті обставини, які існували на час його ухвалення та були відомі суду.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було повно та всебічно досліджено обставини справи та застосовано норми матеріального та процесуального закону, з огляду на що підстави до його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не виявлено, а тому підстав для скасування оскаржуваної постанови суду немає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2016 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Головуючий суддя Желтобрюх І.Л.

Судді: Мамчур Я.С

Бєлова Л.В.