Справа № 152/1151/16-а
Суддя: Строгий І. Л.
Дата ухвалення: 2016-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/1151/16-а
Постанова

іменем України

10 жовтня 2016 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря Палій М.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представників:

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шаргородського обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення і зобовязання вчинити дії,

у с т а н о в и в:

8 серпня 2016 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з указаним адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення (протокол) № 559 від 1 червня 2016 року, прийнятого Шаргородським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Вінницької області (далі відповідач)і рішення комісії по розгляду спірних питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій від 3 червня 2016 року про відмову позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах згідно з пунктом «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобовязати відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах згідно з пунктом «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з моменту звернення, тобто з 14 липня 2015 року.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28 березня 2016 року йому виповнилося 55 років, його трудовий стаж становить понад 28 років, з 1 січня 1982 року по 30 листопада 2006 року він працював електрогазозварювальником, що відноситься до робіт із шкідливими та важкими умовами праці, а відтак, він має право на пенсію за віком на пільгових умовах за пунктом «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». У липня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії на пільгових умовах. Проте, 20 липня 2015 року відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії.

У травні 2016 року позивач повторно звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії на пільгових умовах, однак рішенням (протокол) № 559 від 1 червня 2016 року відповідач знову відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у звязку з не підтвердженням позивачем стажу роботи на посаді, яка дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Окрім того, питання про призначення пенсії позивачу на пільгових умовах розглядалось комісією по розгляду спірних питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій. 3 червня 2016 року ця комісія також відмовила позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах. Причиною цього рішення є відсутність документального підтвердження роботи позивача електрогазозварювальником, а також не проведення атестації робочих місць.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на ті самі обставини, що і у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на те, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, показання свідків, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

Позивач народився 28 березня 1960 року у с. Теклівка Шаргородського району Вінницької області, де і проживає по теперішній час, що вбачається із копії його паспорту (а.с. 4-6).

26 грудня 1978 року позивачу було видано свідоцтво № 4385, згідно з яким позивачу призначена кваліфікація електрогазозварювальника (а.с. 27).

Як вбачається із трудової книжки АХ № 666665 (а.с. 62-64), заведеної 20 травня 1999 року, 1 січня 1982 року позивач був прийнятий комбайнером у колгосп «Прогрес» с. Лозова та його правонаступників, де працював до 3 лютого 2002 року. 6 лютого 2002 року позивач був прийнятий у ПП «Теклівське» електрозварником, звідки був звільнений 30 листопада 2006 року.

Загальний трудовий стаж позивача складає понад 28 років, що підтверджується його трудовою книжко та розрахунком стажу позивача, проведеного відповідачем (а.с. 62-64, 23).

Зі свідоцтва № 20, виданого 18 лютого 1986 року вбачається, що, починаючи з 18 лютого 1986 року та по 21 лютого 1991 року позивач як електрогазозварювальник колгоспу «Прогрес» щорічно проходив перевірку знань на право проведення спеціальних робіт, за результатами якої він допускався до електрогазозварювальних робіт (а.с. 28).

26 травня 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії (а.с. 65).

Протоколом № 559 від 1 червня 2016 року відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії (а.с. 22).

Рішенням комісії по розгляду спірних питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій від 3 червня 2016 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії на пільгових умовах у звязку з відсутністю даних про роботу на посаді електрозварювальника, яка була б підтверджена документами про проведення атестації робочих місць після 21 серпня 1992 року (а.с. 20, 21).

Відповідач у письмових запереченнях на позовну заяву (а.с. 38-40) та представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що позивачем до управління були надані документи, на підставі яких до стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах зараховано період його роботи трактористом з 1 січня 1982 року по 31 грудні 1992 року. З 1992 року стаж тракториста зарахувати неможливо, оскільки він не підтверджується документально. Натомість стаж позивача електрогазозварювальником не підтверджується будь-якими доказами, крім періоду, зазначеного у трудовій книжці з 6 лютого 2002 року по 30 листопада 2006 року та архівною довідкою з 1999 року по 2006 рік. Однак за цей період відсутні відомості про проведення атестації робочого місця.

З огляду на установлені обставини, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв'язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки, визначені у Законі України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до пункту «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 затверджено Порядок застосування Списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників під час обчислення стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах, згідно з яким, визначаючи право на пенсію за віком на пільгових умовах, застосовують списки, чинні на період роботи особи.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абз. 1 цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення». Тобто, окрім трудового стажу та досягнення чоловіками 55 років, вони мають право на пенсію на пільгових умовах у разі віднесення виконуваної роботи до відповідного списку.

Діючим на час роботи позивача списком № 2, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 162 від 11 березня 1994 року, розділ XXXIII Загальні професії визначено, що право на пільгову пенсію мають електрогазозварники, зайняті на різанні і ручному зварюванні.

Згідно зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, як передбачено і у ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (пункт 2 Порядку).

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка (пункт 3 Порядку).

Позивачем до матеріалів справи долучено копію трудової книжки, з якої судом встановлено, що позивач з 1 січня 1982 року до 3 лютого 2002 року працював комбайнером у колгоспі «Прогрес» с. Лозова та його правонаступників.

Разом із тим, позивач у судовому засіданні пояснив, що в армії він отримав спеціальність електрогазозварювальника. Після повернення з армії, він влаштувався на роботу у колгосп «Прогрес». З самого початку прийняття його на роботу у колгосп та до моменту звільнення, позивач виконував роботу електрогазозварювальника. Позивач також стверджував, що, працюючи у колгоспі «Прогрес» електрогазозварювальником, він щорічно проходив перевірку знань на право проведення спеціальних робіт. У період жнив, він на кілька тижнів залучався до роботи комбайнера. Про те, що він рахується як комбайнер йому не було відомо аж до моменту заведення на нього трудової книжки.

Пояснення позивача підтверджуються показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_4 пояснив, зокрема, що знає позивача з дитинства, з 1982 року позивач разом зі свідком працював у колгоспі «Прогрес» електрогазозварювальником.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що з 1974 року вона працювала у колгоспі «Прогрес». У цьому ж колгоспі у тракторній бригаді працював позивач, однак весь час він виконував роботу електрогазозварювальника, але в період жнив на два-три тижні позивач залучався до роботи комбайнером.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що з 1973 року працювала кадровиком у колгоспі «Прогрес». Там же працював позивач електрогазозварювальником хоча по штату він значився комбайнером. Трудову книжку позивачу вона завела лише у 1999 році, оскільки раніше не було бланків.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що він працював у колгоспі «Прогрес» ковалем з 1973 року, у звязку із чим, за родом своєї роботи він постійно співпрацював з позивачем, який працював там же електрогазозварювальником і лише у період жнив позивач на два-три тижні залучався до роботи комбайнером.

У військовому квитку позивача НК № 4088889 зазначено, що його основною цивільною спеціальністю є газоелектрозварювальник (а.с. 10).

Із архівної довідки від 15 квітня 2013 року № 01-13-150 (а.с. 12) вбачається, що з 1982 року по грудень 1998 року включно робота позивача у КСГП «Прогрес» обліковувалась як комбайнер, а з 1999 року по 2006 рік позивач значився зварщиком.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Отже, зважаючи на досліджені у судовому засіданні письмові докази, зокрема: військовий квиток позивача, свідоцтво про присвоєння позивачу кваліфікації електрогазозварника, свідоцтва про проходження позивачем перевірки знань на право проведення спеціальних робіт, трудову книжку позивача, архівну довідку, а також пояснення позивача та показання свідків, суд приходить до переконання, що незважаючи на те, що, починаючи з 1 січня 1982 року по 3 лютого 2002 року позивач рахувався у колгоспі «Прогрес» та у його правонаступників комбайнером, фактично він виконував роботу електрогазозварника, і лише два-три тижні на рік, під час жнив, позивач керував комбайном.

Таким чином, період роботи позивача у колгоспі «Прогрес» та у його правонаступників з 1 січня 1982 року по 3 лютого 2002 року підлягає включенню до стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах згідно з пунктом «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

До цього висновку суд дійшов, зважаючи на пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, згідно з яким відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Отже, з урахуванням принципу справедливості, суд вважає, що зазначення відповідальним працівником підприємства у книгах обліку праці та розрахунків з членами КСГП та у трудовій книжці неправильно посади позивача, спотворено, перекручено тощо, не може мати наслідком відмову позивачу у призначенні пільгової пенсії, за умови доведення останнім виконання роботи за фахом.

Що стосується посилань представника відповідача на відсутність доказів проведення атестації робочих місць на підприємстві, де працював позивач у період з 22 серпня 1992 року, то суд вважає їх безпідставними, виходячи із такого.

Атестація робочих місць за умовами праці - це комплексна оцінка всіх факторів виробничого середовища і трудового процесу, супутніх соціально-економічних факторів, що впливають на здоров'я і працездатність працівників в процесі трудової діяльності.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 1992 року № 442 атестація робочих місць за умовами праці проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров'я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому. Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Частиною 2 пункту 4 зазначеного Порядку встановлено, що відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Таким чином, законодавцем покладено обов'язок проведення атестації робочих місць на керівників підприємств, а тому її не проведення не може позбавити громадян їх конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсій за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач під час вирішення цього спору не доказав належними та допустимими доказами правомірності свого рішення.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем було необґрунтовано відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії призначаються з дня звернення за пенсією.

Оскільки судом установлено, що рішенням (протоколом) відповідача від 1 червня 2016 року № 559 та рішенням комісії по розгляду спірних питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій від 3 червня 2016 року про відмову позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах порушено право позивача на одержання пенсії на пільгових умовах, то зазначені рішення слід скасувати, а відповідача необхідно зобовязати призначити позивачу пенсію на пільгових умовах відповідно до пункту «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 26 травня 2016 року, з дня звернення за пенсією.

Що стосується вимоги про зобовязання відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах з 14 липня 2015 року, то на думку суду, цю вимогу належить залишити без задоволення, оскільки рішення (протокол) № 997 по заяві позивача від 14 липня 2015 року прийнято відповідачем ще 20 липня 2015 року (а.с. 14), однак цей протокол позивачем не оскаржено, і відповідно він залишається чинним.

Отже, зважаючи на усе вище викладене, адміністративний позов слід задовольнити лише частково.

Згідно з пунктом 1 ч. 2 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, цю постанову в межах суми стягнення за один місяць необхідно допустити до негайного виконання.

Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 94 КАС України, підлягають відшкодуванню з бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 11, 69-72, 76, 77, 79, 86, 94, 158-163, 167, 256, 257 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення (протокол) № 559 від 1 червня 2016 року Шаргородського обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької областіта рішення комісії по розгляду спірних питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій від 3 червня 2016 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії на пільгових умовах згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобовязати Шаргородське обєднане управління Пенсійного фонду України Вінницької областіпризначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 26 травня 2016 року.

У іншій частині позову відмовити.

Допустити до негайного виконання постанову в межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з бюджету Шаргородського обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької областіна користь ОСОБА_1 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 КАС України.

Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений 12 жовтня 2016 року.

Суддя І.Л.Строгий