Справа № 818/535/16
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 р.Справа № 818/535/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Шевцової Н.В. , Макаренко Я.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області на Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2016р. по справі № 818/535/16

за позовом ОСОБА_1

до Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області третя особа В.о. начальника Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області ОСОБА_2

про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області (далі відповідач), третя особа - В.о. начальника Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області ОСОБА_2, в якому просила суд:

- скасувати наказ в.о. начальника Конотопської ОДПІ №16-О від 04.04.2016 року ОСОБА_2, поновити її на роботі у Конотопській ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області на посаді головного державного ревізора - інспектора.

- стягнути з відповідача середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2016р. зазначений позов задоволено.

Скасовано наказ Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області від 04.04.2016 року № 16-О.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного держаного ревізора-інспектора відділу погашення заборгованостей Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області.

Стягнуто з Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області (пр. Миру, 2, м. Конотоп, Сумська область, 41600, код ЄДПРОУ 38486783) на користь ОСОБА_1 (пр. Миру, 17/64, м. Конотоп, Сумська область, 41600, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 7 809,30 грн. (сім тисяч вісімсот дев'ять гривень 30 коп.).

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме, ст.ст.42, 184 Кодексу законів про працю України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на законність оскаржуваного рішення та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з грудня 1995 року працювала в Конотопській ОДПІ на різних посадах. Остання займана посада - головний державний ревізор - інспектор відділу погашення заборгованостей Конотопської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області.

На виконання постанови КМУ від 21.10.2015 року №840 Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2015 року №85 щодо затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів ДФС, згідно наказу ДФС України від 25 грудня 2015 року № 996 "Про затвердження чисельності працівників податкових органів ДФС, наказу ДФС України від 11 січня 2016 року № 17 Про введення в дію структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови, наказу Конотопської ОДПІ від 18 січня 2016 року № 13 "Про введення в дію організаційної структури Конотопської ОДПІ та наказу Конотопської ОДПІ від 03 лютого 2016 року № 65 "Про введення в дію штатного розпису, в Конотопській ОДПІ відбулися зміни організаційної структури та скорочення штатної чисельності працівників (а.с. 49 54).

В звязку із зазначеним, 03 лютого 2016 року ОСОБА_1 було повідомлено про зміни організаційної структури та скорочення штатної чисельності працівників Конотопської ОДПІ, попереджено про наступне вивільнення та зазначено про відсутність вакантних посад (а.с. 12).

Наказом Конотопської ОДПІ №16-щ від 04.04.2016 року ОСОБА_1 було звільнено з посади головного державного ревізора - інспектора відділу погашення заборгованостей згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 14).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України Про державну службу державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

За приписами ст. 30 Закону України Про державну службу державна служба припиняється передусім із загальних підстав, а також з підстав, визначених спеціальним законом.

Отже, при звільненні особи з державної служби на неї розповсюджуються гарантії, передбачені Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обов'язковим додержанням передбаченого статтею 49-2 Кодексу законів про працю України порядку вивільнення працівників.

Так за приписами ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При цьому, згідно роз'яснень пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, за наявності доказів щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2016р. ОСОБА_1 була попереджена про наступне вивільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.12).

Разом з тим, доказів того, що одночасно з попередженням про наступне вивільнення позивачу було запропоновано іншу роботу, або доказів відмови позивача від запропонованої роботи, відповідачем не надано.

В попередженні про вивільнення відповідачем не було позивачу запропоновано іншу роботу у звязку з відсутністю вакантних посад, які б могла обіймати позивач відповідно до своєї кваліфікації.

Разом з тим, з матеріалів справи колегією суддів встановлено, що під час скорочення в Конотопській ОДПІ на посади в інших підрозділах були переведені, зокрема, наступні працівники:

- ОСОБА_3 в звязку із скороченням посади на якій перебувала, переведена на посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників;

- ОСОБА_4, в звязку із скороченням посади на якій перебував, переведений на посаду завідувача сектору матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури;

- ОСОБА_5, в звязку із скороченням посади на якій перебувала, була переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи;

- ОСОБА_6, в звязку із скороченням посади на якій перебувала, була переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора сектору погашення боргу;

- ОСОБА_7, в звязку із скороченням посади на якій перебувала, була переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з юридичних осіб;

- ОСОБА_8 в звязку із скороченням посади на якій перебувала, була переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу обслуговування платників;

- ОСОБА_9 звязку із скороченням посади на якій перебувала, була переведена на посада головного державного ревізора-інспектора відділу контрольноперевірочної роботи.

Між тим, жодна з перелічених вище посад не була запропонована відповідачем ОСОБА_1

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо не проведення Конотопською ОДПІ аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників під час скорочення.

Разом з тим, відповідачем не зазначено, яким чином проводився такий аналіз та не надано доказів його проведення на момент попередження позивача про наступне вивільнення.

Положеннями статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Отже, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Враховуючи викладене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не довів суду наявності у працівників, яких в звязку із скороченням посад які вони обіймали, було переведено на інші посади в Конотопській ОДПІ, більш високої продуктивності праці та кваліфікації, враховуючи, що стаж роботи позивача в Конотопській податковій інспекції складає майже 21 рік 9 місяців, вона має спеціальне звання радник податкової та митної справи ІІ рангу та має вищу економічну освіту.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що підставою для висновку про більш низьку порівняно з іншими працівниками продуктивність праці послугувала систематичність неякісного виконання позивачем своїх службових обовязків, з огляду на вжиття до неї заходів реагування, виходячи з такого.

Наказами Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області від 09.06.2015р. № 181 та від 21.09.2015р. № 407, на які посилається відповідач в обґрунтування своїх доводів, до ОСОБА_10 не застосовувались заходи дисциплінарного впливу, передбачені ст. 147 Кодексу законів про працю України (а.с. 43, 44).

Крім того, за приписами ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком якої шлюб було розірвано (а.с. 15, 17). Відповідно до довідки Конотопського навчально-виховного комплексу загальноосвітньої школи І ступеня дошкільного навчального закладу Казка, батько ОСОБА_11 участі у вихованні доньки не приймає. (а.с. 24). Згідно довідки Конотопського місьрайонного відділу виконавчої служби, ОСОБА_1 з 06.04.2015 року по 19.05.2016 року аліментів на утримання доньки від ОСОБА_12 не отримувала, заборгованість становить 25399,65 грн., в зв'язку з чим ухвалою Конотопського місьрайонного суду Сумської області ОСОБА_12 було оголошено в розшук (а.с. 82 84).

Згідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992р. № 9, визначено, що одинока мати - це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

В ухвалі від 03.09.2008р. по справі № 6-8952св08 Верховний Суд України також посилався на вказаний пункт постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів при визначенні того, чи підпадає під категорію одинокої матері позивач по справі.

Так, Верховний Суд України при вирішенні спору по справі № 6-8952св08 дійшов висновку про те, що визначальним при визначенні, чи є жінка, яка сама виховує дитину, одинокою матірю, є сплата батьком дитини аліментів на утримання дитини.

Матеріалами по даній справі підтверджено, що ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки від ОСОБА_12 не отримувала.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Отже, доводи апеляційної скарги, щодо неправомірності посилання суду першої інстанції при постановленні рішення у справі на правову позицію Верховного Суду України є безпідставними.

Також необґрунтованими є посилання відповідача в апеляційній скарзі на ст. 18-1 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», приписи якої, на думку відповідача підтверджують те, що ОСОБА_1 не є одинокою матірю.

Так, положення вказаної норми Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» регулюють правовідносини щодо визначення у жінки права на отримання допомоги на дітей одиноким матерям, в той час як предметом спору по даній справі є правомірність звільнення жінки, яка сама виховує дитину.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 є одинокою матірю, а тому у відповідності до приписів ст. 184 КЗпП України її звільнення не допускається.

Між тим, зазначені обставини не були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області № 16-О від 04.04.2016 року щодо звільнення ОСОБА_1 не відповідає вимогам до рішень субєктів владних повноважень, викладеним в ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, враховуючи, що позивача 04.04.2016р. незаконно було звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу погашення заборгованості Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності поновлення позивача на роботі на вищезазначеній посаді.

За приписами ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

З матеріалів справи встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 173,54 грн. (а.с. 23), кількість днів вимушеного прогулу 45 днів, а тому на користь ОСОБА_1 стягненню підлягає 7809,30 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Отже, переглянувши постанову суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2016р. по справі № 818/535/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_13
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_14 ОСОБА_15
Повний текст ухвали виготовлений 17.10.2016 р.