Справа № 2-а-5033/10/0270
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2011-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2011 р. Справа № 2-а-5033/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Дмитришеної Руслани Миколаївни,

Суддів: Альчука Максима Петровича

ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали справи

за позовом: ОСОБА_2

до: 1)Міністерства фінансів України, 2)Державної судової адміністрації України, 3)Державного казначейства України, 4)Апеляційного суду Вінницької області

про: визнання протиправними дії, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення

ВСТАНОВИВ :

06 грудня 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до 1) Міністерства фінансів України, 2) Державної судової адміністрації України, 3) Державного казначейства України, 4) Апеляційного суду Вінницької області про визнання протиправними дій відповідачів щодо допущення заборгованості по заробітній платі, з урахуванням індексації та втрати частини заробітної плати; стягнення з Державної судової адміністрації України 56074,68 гривень заборгованості по заробітній платі з врахуванням компенсації у звязку з порушення строків їх виплати за період з серпня 2008 року по липень 2009 року та зобов'язання Міністерства фінансів України та Державного казначейства України провести видатки з Державного бюджету для Державної судової адміністрації.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в порушення статті 130 Конституції України, частини 3 статті 11 Закону України "Про судоустрій України" (надалі по тексту Закон України "Про судоустрій України" від 07.02.2002 №3018-III, що був чинний на час виникнення спірних правовідносин) відповідачами у справі протиправно непогашена заборгованість по її заробітній платі. Так, позивач зазначає, що її посадовий оклад як судді Апеляційного суду Вінницької області з серпня 2008 року по липень 2009 року неправомірно обрахувався виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 332 грн., встановленої постановою КМ України №865 від 03.09.2005 року, тоді як пункт 4-1 вказаної Постанови, в якому передбачається розмір мінімальної заробітної плати для обчислення посадових окладів суддів, не відповідає та суперечить діючому законодавству, зокрема, Конституції України та Закону України "Про судоустрій України". В звязку з неправомірним обрахуванням заробітної плати, позивачем недоотримано щомісячного грошового утримання за період з серпня 2008 року по липень 2009 року. Крім того, як зазначає позивач, вищезазначений пункт постанови скасовано постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року, яка на час звернення до суду набрала законної сили.

В судове засідання позивач не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач 1 Міністерство фінансів України вимоги позивача не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях, поряд з іншим зазначивши, що надбавки, доплати, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій, є додатковою заробітною платою і носять необовязковий характер, оскільки встановлення їх розміру є пріоритетом керівників установ у межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах на відповідний бюджетний період. Також Міністерство фінансів України повідомило, що видатки, передбачені у Державному бюджеті України на 2006-2010 роки, на оплату праці суддів були фактично здійснені Державним казначейством України на 100% від плану. Крім того, зазначив, що з 01.01.2003 року головним розпорядником коштів, передбачених в Державному бюджеті України на утримання судів загальної юрисдикції, на оплату праці суддів судів загальної юрисдикції, є Державна судова адміністрація України, яка здійснює подальший розподіл вказаних коштів між розпорядниками нижчого рівня. Також, як підставу для відмови останній зазначав пропущення позивачем строку звернення до суду з позовом. За даних обставин Міністерство фінансів України просить відмовити в задоволенні позову та розглянути справу у відсутність уповноваженого представника (а.с.38-58).

Відповідач 3 в наданих суду письмових запереченнях позов не визнав. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, справу розглядати без участі представника відповідача. Із заперечень відповідача слідує, що для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. Як зазначає Держказначейство України, в даному випадку функції головного розпорядника бюджетних коштів Державного бюджету України щодо матеріального забезпечення діяльності судів, фінансового забезпечення суддів виконує ДСА України, а відтак саме вона є головним розпорядником цих коштів та здійснює їх розподіл самостійно. Відповідно до зазначеного, Державне казначейство України не має права розпоряджатися коштами, які призначені для фінансового забезпечення судів загальної юрисдикції.

Відповідачі 2 і 4 участь в судовому засіданні своїх повноважних представників не забезпечили, письмових пояснень щодо поважності причин неявки суду не надали, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Відповідно ж до ч. 4 ст. 128 КАС України, у разі неприбуття відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи викладене, беручи до уваги подання позивачем та відповідачами 1 і 3 заяв про розгляд справи без їх участі, та відсутність клопотань відповідачів 2 і 4 щодо відкладення розгляду справи, справу розглянуто за наявними матеріалами без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Постановою Верховної Ради України 07.07.2007 року №1143-V "Про обрання суддів" ОСОБА_2 обрано на посаду судді Апеляційного суду Вінницької області безстроково (а.с.26). Рішенням кваліфікаційної комісії суддів загальних зборів суддів Житомирського апеляційного округу від 29.09.2006 року ОСОБА_2 присвоєно другий кваліфікаційний клас (а.с.24-25).

03.09.2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №865 "Про оплату праці суддів", якою було затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, Вищих Спеціалізованих судів, апеляційних і місцевих судів згідно з додатку 1-6. Посадові оклади, передбачені цією Постановою встановлювались, виходячи із кількості розмірів мінімальної заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року №1310 було доповнено Постанову Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005.р пунктом 4-1 такого змісту: "Установити, що розміри посадових окладів передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не проводиться."

Однак, зазначений пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005р. не відповідає вимогам Конституції України і діючим законодавчим актам, а саме: ч. 3 ст. 22 Конституції України, за якою при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; ст. 14 Закону України "Про судоустрій України".

Так, відповідно до ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів та діяльності суддів. У державному бюджеті для реалізації цього завдання окремо визначаються видатки на утримання судів та оплату праці суддів. Організаційне забезпечення судів загальної юрисдикції покладено на Державну Судову Адміністрацію України та її територіальні управління.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій України" передбачено, що однією з гарантій самостійності судів і незалежності суддів є належне матеріальне та соціальне забезпечення судді.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про статус суддів", гарантії незалежності суддів не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Фінансове та матеріально-технічне забезпечення суддів і судів гарантується державою.

Статтею 123 Закону України "Про судоустрій України" визначено, що розмір заробітної плати (грошового забезпечення) судді повинен забезпечувати його фінансову незалежність, визначається відповідно до закону про статус суддів та інших нормативно-правових актів щодо умов оплати праці суддів і не може бути зменшений.

У відповідності до ст. 11 Закону України "Про статус суддів" та рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року по справі №1-1/2004 про офіційне тлумачення положень ч.1 та ч.2 ст. 126 Конституції України та ч.2 ст. 3 Закону України "Про статус суддів", гарантії незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального та соціального забезпечення, не можуть бути скасовані або занижені без відповідної компенсації. По своїй суті пільги, компенсації і гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів, або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається. Надання суддям таких пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від бюджетного фінансування.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі № 1-15/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) зазначено, що положення ч.1 ст. 129, ч. 1 ст. 130 Конституції України у взаємозв'язку із положеннями ст. 11, 44 Закону України "Про статус суддів" створюють механізм захищеності судової влади, який Верховна Рада України повинна врахувати, приймаючи Державний бюджет України на відповідний фінансовий рік. Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів не забезпечує повного і незалежного здійснення правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією України права людини і громадянина на судовий захист.

Також, рішенням Конституційного Суду України від 24.06.1999 року № 6-рп/99 у справі про фінансування судів визначено, що видатки державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом.

З викладеного випливає, що норми, які регулюють матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені відповідно ст. ст. 44, 45 Закону України "Про статус суддів", не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації, а відтак, незаконною є заборона перерахунку посадових окладів у разі підвищення мінімальної заробітної плати, оскільки при введенні останньої в зв'язку із зростанням індексу споживчих цін погіршується рівень належного забезпечення суддів, що є неприйнятним в умовах функціонування правової держави.

Протиправність п. 4-1 Постанови КМУ №865 від 03.09.2005р. також підтверджується постановою Печерського районного суд м. Києва від 19.03.2007 року (справа № 2-а-84/7) за позовом ОСОБА_3 до держави Україна, Кабінету Міністрів України, Державного Казначейства України, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та окремих положень постанови Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року, стягнення заробітної плати та моральної шкоди. Цією постановою визнано протиправною та скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів". Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009 року вказана постанова та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 року залишена без змін, та набрала законної сили.

Таким чином, рішеннями вказаних вище судів фактично відновлено визначений постановою Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів" обсяг прав суддів на належну оплату праці.

Проте, всупереч викладеному, нарахування посадового окладу позивачу проводилось виходячи із розміру 332 грн., хоча розмір мінімальної заробітної плати за 2008-2009 роки постійно змінювався.

Законами України "Про державний бюджет" на 2008р., 2009 р. встановлені наступні розміри мінімальної заробітної плати: у 2008 році (з 01.01.- 515 грн., з 01.07. 525 грн.); у 2009 році (з 01.04.- 625 грн., з 01.07.- 630 грн., з 01.10.-650 грн., з 01.11.- 744 грн.).

На підставі доводів, викладених в письмових запереченнях на позовну заяву, судом з'ясовано, що відповідачі не заперечують, що відповідні перерахунки розміру заробітної плати, з урахуванням вказаних розмірів мінімальної заробітної плати, не проводились.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КАС України, згідно з якою обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці", компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно до ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у в'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Отже, позивач має право на компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці", компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно до ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у в'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Отже, позивач має право на компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, зокрема, з розрахунків заробітної плати та компенсації працівнику втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати (а.с.30-37а), що надані апеляційним судом Вінницької області, заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати та компенсації за невиплату заробітної плати за період з серпня 2008 року по липень 2009 року становить 56074,68 гривень

Станом на день розгляду справи в суді відповідачами не надано доказів щодо виплати позивачу заявленої до стягнення суми заборгованості, та не надано доказів на спростування наявності у позивача права на отримання недоплаченої йому заробітної плати у заявленому розмірі.

Суд враховує ту обставину, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009 року скасовано додаткову постанову Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року, якою допущено поворот виконання постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів" з 01.01.2006 року, однак, зазначає, що наявність цієї обставини не впливає на право позивача щодо стягнення недоплачених їй сум заробітної плати з урахуванням компенсації та відповідний обовязок субєктів владних повноважень здійснити нарахування та виплату зазначених коштів за період і в розмірах, визначених тим нормативно-правовим актом, дію якого відновлено судовим рішенням.

Як встановлено, постанова Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року набрала законної сили після її перегляду в апеляційному порядку - 03.12.2007 року (постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 року).

В силу ст. 254 КАС України, зазначена постанова набрала законної сили, та, відповідно до ст. 255 КАС України, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене та зважаючи, що наведені у матеріалах адміністративної справи розрахунки є обґрунтованими, а відображені у них суми заборгованості підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, на підставі яких проводилось нарахування та виплата позивачу заробітної плати, позовні вимоги щодо стягнення недоплаченої заробітної плати та компенсації за їх несвоєчасну виплату слід задовольнити.

Згідно із ст. 126 Закону України "Про судоустрій України" Державна судова адміністрація України здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів.

Відповідно до ч. 2 п. 1 до Указу Президента України "Про Положення про Державну судову адміністрацію України" від 3 березня 2003 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) на Державну судову адміністрацію України покладено обовязок щодо організаційного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, інших органів та установ судової системи, а ч. 4 п. 3 передбачає, що основним завданням ДСА України є здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів та працівників судів.

Крім того, п. 4 Положення встановлено, що ДСА України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: готує матеріали для формування пропозицій до державного бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування; виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та діяльності кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів, органів суддівського самоврядування, інших органів і установ судової системи та ДСА України; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів.

Оскільки саме Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів передбачених в Державному бюджеті на утримання суддів, саме остання несе відповідальність за фінансове забезпечення кожного суду.

Як зазначалось вище, постановою Печерського районного суд м. Києва від 19.03.2007 року у справі № 2-а-84/7 за позовом ОСОБА_3 до держави Україна, Кабінету Міністрів України, Державного Казначейства України, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та окремих положень постанови Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року, стягнення заробітної плати та моральної шкоди, яка набрала законної сили 03.12.2007 року позовні вимоги задоволено: визнано протиправною та скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів". Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 року вказану постанову залишено без змін.

Відповідно ж до ст. 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

З огляду на вказане Державна судова адміністрація України, як субєкт владних повноважень, після набрання законної сили постановою Печерського районного суд м. Києва від 19.03.2007 року у справі № 2-а-84/7, якою скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів", зобовязана була в межах наданих повноважень вжити заходів, спрямованих на виконання цього рішення. Зокрема, бюджетні запити розпорядника бюджетних коштів мали формуватися Державною судовою адміністрацією України з огляду на скасування п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів".

Проте, як свідчать матеріали справи, матеріальне забезпечення позивача та виділення відповідних коштів з державного бюджету, після набрання постановою Печерського районного суд м. Києва від 19.03.2007 року законної сили, а саме за період з серпня 2008 року по липень 2009 року включно проводилось виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 332 грн., а відповідачем 3 не вчинено жодних дій, спрямованих на забезпечення умов для реалізації позивачем свого права на належне грошове утримання.

Відповідно до Положення про Міністерство фінансів України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 року №1837, Мінфін у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України та цим Положенням.

Згідно з даним Положенням, Міністерство фінансів України, зокрема, забезпечує підготовку проекту Основних напрямів бюджетної політики на наступний бюджетний період; розроблення в установленому порядку проекту Закону про Державний бюджет України на відповідний рік, прогнозних показників зведеного бюджету України, організацію роботи, пов'язаної із складенням та виконанням Державного бюджету України, координацію діяльності учасників бюджетного процесу.

Відповідно до положень ст. 32 Бюджетного кодексу України проект закону про Державний бюджет України розробляє Кабінет Міністрів України. Міністр фінансів України відповідає за складання проекту закону про Державний бюджет України, визначає основні організаційно-методичні засади бюджетного планування, які використовуються для бюджетних запитів і розроблення пропозицій проекту Державного бюджету України.

Головні розпорядники бюджетних коштів, згідно ст. 35 Бюджетного кодексу України організовують розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України.

Мінфін відповідно до покладених на нього завдань і повноважень на будь-якому етапі складання і розгляду проекту Державного бюджету України проводить аналіз бюджетного запиту, поданого головним розпорядником бюджетних коштів, з точки зору його відповідності меті, пріоритетності, а також ефективності використання бюджетних коштів. На основі результатів аналізу Міністр фінансів України приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету України перед поданням його на розгляд Кабміну.

Міністерству фінансів України як державному органу був відомий зміст постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів", а відтак при аналізі бюджетних запитів розпорядника бюджетних коштів - ДСА України, відповідачем-1 мало б бути перевірено їх відповідність вимогам зазначеної постанови та здійснено відповідне коригування.

Суд відмічає, що ці чинники не були поза межами контролю держави в особі її органів і, отже, визнає відповідальність Міністерства фінансів України за ситуацію, що склалася.

Оскільки невиплата позивачу заробітної плати повязана також із бездіяльністю Міністерства фінансів України, яким при формуванні проектів Державних бюджетів на 2008-2009 роки не було враховано відповідність бюджетних запитів ДСА України вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року з врахуванням постанови Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року, суд, приходить до висновку про визнання такої бездіяльності відповідача-1 протиправною.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін, про захист яких вони просять.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про правомірність доводів позивача, та з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача вважає за необхідним вийти за межі заявлених позовних вимог, та стягнути з Міністерства фінансів України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державного казначейства України на розрахункові рахунки Державної судової адміністрації України заборгованість по заробітній платі з урахуванням компенсації.

До такого висновку, суд дійшов з урахуванням положень ст. 48 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України:

1) операцій з коштами державного бюджету;

2) розрахунково-касового обслуговування розпорядників бюджетних коштів;

3) контролю бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та проведенні платежів;

4) бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання державного бюджету.

Щодо заявлених вимог позивача до апеляційного суду Вінницької області, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки обов"язок щодо перерахунку заробітної плати покладено на Державну судову адміністрацію України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням встановлених фактів та вищезазначених положень чинного законодавства України, за сукупністю доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не нарахування та не виплати заробітної плати судді Цюрі Таїсії Василівні за період з серпня 2008року по липень 2009 року включно виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України Про державний бюджет України на 2008-2009 рр.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо не врахування при розробленні проектів Державного бюджету України на 2008 - 2009 роки вимог постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005р. "Про оплату праці суддів".

Стягнути з Міністерства фінансів України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державного Казначейства України на розрахункові рахунки Державної судової адміністрації України для виплат по заробітній платі з урахуванням сум компенсації за втрату частини заробітної плати за період з серпня 2008року по липень 2009 року включно в сумі 56074,68 гривень (пятдесят шість тисяч сімдесят чотири гривні шістдесят вісім копійок) на користь ОСОБА_2.

В решті позовних вимог відмовити.

Копію даної постанови направити сторонам по справі.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя:/підпис/. ОСОБА_4

Судді: /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_1

Копія вірна

головуючий суддя:

секретар: