Справа № 2-а-4812/10/0270
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2010-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2010 р. м.Вінниця Справа № 2-а-4812/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни,

при секретарі судового засідання: Чернишук Ользі Миколаївні

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача : ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Комунального підприємства "Вінницяоблводоканал"

до: Державної податкової інспекції у м. Вінниці

про: визнання протиправним податкового повідомлення-рішення

В С Т А Н О В И В :

Комунальне підприємство Вінницяоблводоканал звернулося з позовом до Державної податкової інспекції у м. Вінниці про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення №/0 від 29.04.2010 року на суму 538077 грн.

Позовні вимоги мотивовані, зокрема, наступним.

За результатами проведеної перевірки щодо дотримання КП Вінницяоблводоканал вимог податкового, валютного та іншого законодавства, податковими інспекторами складено акт, в якому зафіксовані виявлені порушення, зокрема, підпункту 3.2.7 пункту 3.2 статті 3, підпунктів 7.4.1, 7.4.2, 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України Про податок на додану вартість, внаслідок чого занижено податок на додану вартість в сумі 358718 грн.

Наслідком проведеної перевірки та складеного акту стало прийняття податкового повідомлення-рішення №/0 від 29.04.2010 року, яким позивачу визначено суму зобовязання з податку на додану вартість - 538077 грн., з яких 358718 грн. основний платіж, 179359 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Після перегляду податковим органом податкового повідомлення-рішення в адміністративному порядку скарги позивача залишені без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Позивач вважає, що одержану підприємством дотацію неправомірно розцінено як здійснювану підприємством неоподатковану операцію поставки, отже до підпункту 7.4.3 статті 7 Закону України Про додану вартість не має жодного відношення. Підприємство здійснювало операції з надання послуг водопостачання, водовідведення та інших послуг, які є виключно оподатковувані. Отже вся сума вхідного ПДВ за товарами та послугами, що придбавались для використання в господарській діяльності підприємства, повинна включатись до податкового кредиту.

В додаткових поясненнях до позовної заяви, позивачем вказано, що Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2008 року № 440 на виконання статті 53 Закону України Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України визначено порядок перерахування у 2008 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися і постачались населенню, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з водопостачання та водовідведення тарифам, затвердженим органами державної влади чи органами місцевого самоврядування.

Представник позивача в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав наведених в позовній заяві та в додаткових поясненнях.

Відповідач в письмових запереченнях № 53838/230/10 від 05.12.2010 року (вх. №27303 від 09.12.2010 року) та його представник в судовому засіданні, позовні вимоги не визнали, з тих підстав, що перевіркою встановлено порушення підпункту 3.2.7 пункту 3.2 статті 3, підпунктів 7.4.1, 7.4.2, 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України Про податок на додану вартість, внаслідок чого занижено податок на додану вартість в сумі 358718 грн., а також завищено податковий кредит в частині його подальшого використання в оподаткованих операціях на загальну суму 350077 грн.

Відповідачем вказано на те, що діючим законодавством встановлено окремий порядок оплати вартості житлово-комунальних послуг, і в тому числі послуг з водопостачання, який формується з: 1) фактичної собівартості виробництва одиниці водопостачання та водовідведення, яка складається, із прямих матеріальних та нематеріальних витрат, витрат на заробітну плату та нарахувань на неї, амортизаційних відшкодувань на основні засоби, тощо; 2) тарифу на послуги водопостачання та водовідведення для населення, який встановлюється та регулюється органом місцевої ради, та згідно якого здійснюється оплата споживачами та з 3) різниці між фактичною собівартістю, яка рахується на підприємстві та тарифом, затвердженим міською радою.

Дана різниця, на думку відповідача, відповідно до підпункту 3.2.7 пункту 3.2. статті 3 Закону України Про податок на додану вартість відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету та не є обєктом оподаткування.

При цьому, у відповідності до норм підпунктів 7.4.1, 7.4.2, 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України Про податок на додану вартість, якщо платник податку, який здійснює операції з поставки товарів (робіт, послуг), що звільнені від оподаткування згідно зі статтями 3 та 5 цього Закону, то суми податку сплачені (нараховані) у звязку з придбанням товарів (робіт, послуг), не включається до складу податкового кредиту такого платника.

За вказаних обставин, відповідач вважає, що право податкового кредиту у КП Вінницяоблводоканал по придбаних товарах (роботах, послугах) є лише в частині, яка відповідає частці використання таких придбаних товарів (робіт, послуг) в оподаткованих операціях, тобто частці пропорційно затвердженого тарифу. Таким чином, позивачем завищено податковий кредит на загальну суму 350077 грн. виходячи із різниці між фактичною собівартістю та тарифом, що відшкодовується за рахунок державного бюджету та не є обєктом оподаткування.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив наступне.

20 квітня 2010 року згідно плану графіка проведення планових виїзних перевірок субєктів господарювання та на підставі направлень від 17.02.2010 року № 70/23, від 16.03.2010 року № 120/23, від 30.03.2010 року №1150/23, головними державними податковими ревізорами інспекторами проведена планова виїзна перевірка комунального підприємства Вінницяоблводоканал з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2007 року по 31.12.2009 року, за результатами якої складено акт №152/2320/03339012 від 20.04.2010 року (далі-акт перевірки).

Як вбачається з акта, перевіркою встановлені, зокрема, порушення: підпункту 3.2.7 пункту 3.2. статті 3, підпунктів 7.4.1, 7.4.2, 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України Про податок на додану вартість, внаслідок чого занижено податок на додану вартість в сумі 358 718 грн., в тому числі: вересень 2007 року 25481 грн.; січень 2008 року 31839 грн.; березень 2008 року 46501 грн.; квітень 2008 року 8641 грн.; липень 2008 року 53203 грн.; жовтень 2008 року 58385 грн.; листопад 2008 року 5485 грн.; лютий 2009 року 34126 грн.; березень 2009 року 41407 грн.; червень 2009 року 25782 грн.; липень 2009 року 23287 грн.; вересень 2009 року 4581 грн.

За результатом проведеної перевірки та складеного акта відповідачем - Державною податковою інспекцією у м. Вінниці 29 квітня 2010 року винесене податкове повідомлення-рішення №/0, яким комунальному підприємству Вінницяоблводоканал визначено суму податкового зобовязання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість по вітчизняних товарах (роботах, послугах) в розмірі 538077 грн., з яких: 358718 основний платіж, 179359 грн. штрафна (фінансова) санкція.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач оскаржив його в адміністративному порядку до Державної податкової інспекції у м. Вінниці (скарга № 5/785 від 05.05.2010 року). Рішенням №16580/25-09/39 від 30.06.2010 року за результатами розгляду первинної скарги - податкове повідомлення-рішення №/0 від 29.04.2010 року залишено без змін, а скаргу без задоволення та винесено податкове повідомлення-рішення № /1 від 01.07.2010 року.

07.07.2010 року та 09.09.2010 року позивач звернувся з скаргою до Державної податкової адміністрації у Вінницькій області та Державної податкової адміністрації України .

За результатами розгляду скарг на рішення податкового органу №/0, позивач отримав однозначні рішення про залишення рішень без змін, а скарг без задоволення.

Не погоджуючись з позицією податкового органу позивач звернувся з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог суд керується та виходить з наступного.

Платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначаються Законом України Про податок на додану вартість.

Згідно із змістом підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 вказаного Закону, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

На відміну від цього загального правила в нормах підпунктів 7.4.2-7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону перелічені випадки, коли фактично сплачені платником податку у складі вартості товарів (послуг) суми ПДВ не підлягають включенню до складу податкового кредиту, а саме:

- якщо платник податку придбаває (виготовляє) товари (послуги) та основні фонди, які призначаються для їх використання в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 та пунктом 11.44 статті 11 цього Закону, то суми податку, сплачені у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включаються до складу податкового кредиту такого платника (підпункт 7.4.2);

- у разі коли товари (роботи, послуги), виготовлені та/або придбані, частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні, до суми податкового кредиту включається та частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях звітного періоду (підпункт 7.4.3);

- якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту (підпункт 7.4.4).

Отже, для визначення наявності чи відсутності у платника податку на додану вартість права віднести до податкового кредиту певну суму ПДВ сплачену (нараховану) у звязку із придбанням товарів (послуг), необхідно встановити, чи мав платник податку на меті їх подальше використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Відповідно до визначення, що міститься в пункті 3.1 статті 3 вказаного Закону, об'єктом оподаткування є операції платників податку поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю), а також операції із ввезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорту).

В свою чергу, під поставкою товарів за правилами пункту 1.4 статті 1 Закону розуміються будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів (результатів робіт) та операції з передачі майна орендодавцем (лізингодавцем) на баланс орендаря (лізингоотримувача) згідно з договорами фінансової оренди (лізингу) або поставки майна згідно з будь-якими іншими договорами, умови яких передбачають відстрочення оплати та передачу права власності на таке майно не пізніше дати останнього платежу.

Судом встановлено і це визнається сторонами, що основною статутною діяльністю позивача є збирання, очищення та розподілення води усім групам споживачів.

Як зазначалось, актом від 20.04.2010 № 152/2320/03339012 зафіксовано порушення позивачем вимог підпункту 3.2.7 пункту 3.2 статті 3 Закону України Про податок на додану вартість. Позиція податкового органу полягає у тому, що позивач право податкового кредиту по придбаних товарах (роботах, послугах) мав лише в частині, яка відповідає частці використання таких придбаних товарів (робіт, послуг) в оподаткованих операціях, тобто частці пропорційно затвердженого тарифу, оскільки така операція підпунктом 3.2.7 пункту 3.2 статті 3 Закону України Про податок на додану вартість віднесена до таких, що не є обєктом оподаткування. Дане порушення призвело до того, що позивач не виконав вимог підпунктів 7.4.1, 7.4.2, 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 цього ж Закону, що зумовило заниження податку на додану вартість в сумі 358718 грн. та завищення податкового кредиту на загальну суму 350077 грн.

Однак, визначення податковим органом суми податкових зобовязань спірним податковим повідомленням-рішенням є безпідставним, виходячи з такого.

Законами України про Державний Бюджет України на відповідний рік запроваджувалися механізми цільового фінансування за рахунок державного та місцевих бюджетів погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися і постачалися населенню, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з водопостачання та водовідведення тарифам, затвердженим органами державної влади чи органами місцевого самоврядування.

Зазначені механізми визначали порядок компенсації відємної різниці між затвердженим тарифом і фактичною вартістю теплової енергії (послуг із водопостачання та водовідведення), що постачалися населенню.

Відповідні механізми передбачали здійснення цільового фінансування за рахунок Державного бюджету у вигляді субвенцій, що виплачувалися постачальникам теплової енергії та послуг із теплопостачання, водовідведення та водопостачання.

Відповідно до норми підпункту 3.2.7 пункту 3.2 статті 3 Закону, на яку посилається відповідач, визначено, що не є обєктом оподаткування ПДВ операції з виплат у грошовій формі зарплати (інших прирівняних до неї виплат), а також пенсій, стипендій, субсидій, дотацій за рахунок бюджетів або ПФУ чи фондів загальнообовязкового соціального страхування (крім тих, що надаються у майновій формі). Матеріалами справи підтверджується, що позивач не здійснював перелічених виплат, а навпаки отримував кошти. При цьому, ці кошти були отримані не як субсидія, дотація та інші перелічені вище виплати, а як субвенція, що має окремий правовий статус.

Так, відповідно до положень статті 2 Бюджетного кодексу України, дотація вирівнювання - це міжбюджетний трансферт на вирівнювання дохідної спроможності бюджету, який його отримує, субвенції - міжбюджетні трансферти для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції.

Матеріали справи не підтверджують наявність операцій у позивача, які не є обєктом оподаткування (пункт 3.2 статті 3 Закону України Про податок на додану вартість).

Як випливає зі змісту 3.2.7 пункту 3.2 статті вказаного Закону він регулює оподаткування операцій саме з виплат, а не з отримання зазначеного у ньому цільового фінансування.

Водночас, придбані позивачем товари та послуги не використовуються при здійсненні виплат бюджетних субвенцій, а призначені для використання в оподатковуваних операціях із збирання, очищення та розподілення води .

В свою чергу, отримання цільового фінансування для компенсації відємної різниці між затвердженим тарифом і фактичною вартістю послуг з водопостачання та водовідведення, що постачалася населенню, за нормами Закону України Про податок на додану вартість не розглядається як окрема операція, що створює наслідки в податковому обліку з податку на додану вартість з послуг водопостачання та водовідведення.

Бюджетні субвенції фактично відшкодовують збитки підприємству за оподатковуваними операціями, здійсненими за регульованими цінами (тарифами), а відтак, знаходяться поза межами ціни таких операцій, яка визначається у межах цих же операцій для покупця/споживача товару (послуги).

Зважаючи на викладене, у водопостачальників та послуг із водопостачання відсутні підстави для застосування підпункту 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України Про податок на додану вартість, якою встановлено, що у разі коли товари (роботи, послуги), виготовлені використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні, до суми податкового кредиту включається та частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях звітного періоду.

Оскільки товари та послуги, придбані позивачем, повністю використані ними в оподатковуваних операціях із збирання, очищення та розподілення води та надання послуг із водопостачання та водовідведення, у таких виробників відсутня частка використання придбаних товарів або послуг в неоподатковуваних операціях.

Таким чином, суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) у звязку з придбанням товарів чи послуг, використаних при збиранні, очищенні та розподіленні води та наданні послуг із водопостачання, включаються до складу податкового кредиту таких виробників у повному обсязі, а отримання цільового фінансування для компенсації відємної різниці між затвердженим тарифом і фактичною вартістю послуг з водопостачання та водовідведення, що постачалася населенню, не розглядається як окрема операція, що створює наслідки в податковому обліку з податку на додану вартість водопостачання та водовідведення.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Мотивація та докази, надані відповідачем у власних запереченнях, не дають суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи позивача, а встановлені у справі обставини не підтверджують позиції відповідача покладеної в основу оскаржуваного рішення.

Застосовуючи наведені норми в їх сукупності до встановлених фактичних обставин справи суд приходить до висновку про те, що позивач законно і обґрунтовано відносив до складу свого податкового кредиту суми ПДВ без здійснення їх перерахунку, а визначена відповідачем в оскаржуваному податковому повідомленні-рішення сума податкових зобовязань є безпідставною, у звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно положень статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення -рішення Державної податкової інспекції у м. Вінниця № /0 від 29.04.2010 року.

Стягнути з Державного бюджету на користь КП "Вінницяоблвлдоканал" (вул. Київська, 173, м.Вінниця, 21022, ) 3,40 грн. судового збору, сплаченого згідно квитанції №101702.362.2 від 22.11.2010 року.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 31.12.10

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна

29.12.2010