Справа № 823/858/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/858/16 Головуючий у 1-й інстанції: Рідзеля О.А.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

12 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Черкаської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Черкаської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, податкової вимоги, рішення про опис майна у податкову заставу та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не проведено належної оцінки взаємозв'язку доказів у їх сукупності, порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 позивач є власником легкового автомобіля марки TOYOTА, модель HIGHLANDER, 2012 року випуску, з об'ємом двигуна 3456 куб. см.

09.06.2015 ДПІ у Черкаському районі ГУ ДФС у Черкаській області прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 28644-17 про визначення позивачу податкового зобов'язання із сплати транспортного податку у сумі 25 000 грн.

Крім того, у зв'язку з тим, що станом на 15.09.2015 не була сплачена визначена сума транспортного податку, позивачу направлено податкову вимогу від 15.09.2015 № 617-25 форми «Ф», із відповідною сумою транспортного податку.

Також відповідно до ст. 89 Податкового кодексу України (далі - ПК) прийнято рішення про опис майна у податкову заставу від 17.09.2015 № 6143/23-25-23-014.

Не погоджуючись з такими рішеннями, позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Черкаському районі Головного управління ДФС у Черкаській області від 09.06.2015 № 28644-17;

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу державної податкової інспекції у Черкаському районі Головного управління ДФС у Черкаській області від 15.09.2015 № 617-25;

- визнати протиправним та скасувати рішення державної податкової інспекції у Черкаському районі Головного управління ДФС у Черкаській області про опис майна у податкову заставу від 17.09.2015 № 6143/23-25-23-014;

- виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис від 18.09.2015 № 15506270 про обтяження податковою заставою майна платника податків ОСОБА_2 згідно акту опису майна від 18.09.2015 № 24.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" ухвалений 28.12.2014, тобто після 15.07.2014, а транспортний податок запроваджено в с. Білозір'ї Черкаського району з 01.01.2016 рішеннями Білозірської сільської ради від 26.01.2015 № 84-22/VІ «Про встановлення місцевих та інших податків та затвердження Положення до них на 2015 рік» та від 26.02.2015 № 87-2/VІ «Про внесення змін в рішення «Про встановлення ставок місцевих, інших податків та затвердження відповідного Положення на 2015 рік», у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень Кодексу № 2755 з урахуванням внесених Законом змін та рішення з метою оподаткування транспортним податком, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Крім того, суд зазначив, що вимога, якою позивач просить вчинити конкретні дії, а саме: виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис від 18.09.2015 № 15506270 про обтяження податковою заставою майна платника податків ОСОБА_2 згідно акту опису майна від 18.09.2015 № 24 не підлягає задоволенню, так як це є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Враховуючи, що відповідач не заперечує проти рішення суду першої інстанції в частині, якою у задоволенні позову було відмовлено, то на підставі ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) колегія суддів вважає за доцільне переглядати оскаржуване рішення суду в частині, якою позов було задоволено.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII), який набув чинності з 01 січня 2015 року, ст. 267 ПК, якою передбачено сплату транспортного податку, було викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК (тут і надалі у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Об'єктом оподаткування, відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК, є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

При цьому, транспортний податок належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені, зокрема ст.ст. 8, 10, 12 ПК.

Так, згідно з п.п. 8.1, 8.3 ст. 8 ПК в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до п. 10.1 та п. 10.2 ст. 10 ПК до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Положеннями пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Таким чином, транспортний податок, як місцевий податок, підлягав би сплаті у 2015 році виключно у разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про його встановлення до 15 липня 2014 року.

Однак, транспортний податок встановлено на території с. Білозір'я Черкаського району з 01.01.2016 рішеннями Білозірської сільської ради від 26.01.2015 № 84-22/VІ «Про встановлення місцевих та інших податків та затвердження Положення до них на 2015 рік» та від 26.02.2015 № 87-2/VІ «Про внесення змін в рішення «Про встановлення ставок місцевих, інших податків та затвердження відповідного Положення на 2015 рік»,.

Таким чином, враховуючи, що рішення Білозірської сільської ради про встановлення транспортного податку було прийняте після 15 липня 2014 року, підстави для сплати транспортного податку у 2015 році відсутні.

Положеннями п. 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 71-VIII, органам місцевого самоврядування було рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Також вказаною нормою права було установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Разом з цим, вказаний Закон № 71-VIII не передбачав що до рішень органів місцевого самоврядування про встановлення транспортного податку не застосовуються правила, зазначені у ст. 12 ПК.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що у відповідача були відсутні підстави для нарахування позивачу транспортного податку у 2015 році.

Аналогічну позицію висловив і Вищий адміністративний суд України в постанові від 30 серпня 2016 року по справі №826/22028/15.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що транспортний податок у даному випадку встановлено не пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК, а саме рішенням Білозірської сільської ради. Норми ПК у даному випадку передбачають виключно можливість (а п. 10.1 та п. 10.2 ст. 10 ПК також і обов'язок) місцевих рад встановлювати відповідні податки, порядок застосування яких регулює ст. 12 ПК.

Окрім того, відповідно до пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПК, 4.1. податкове законодавство України ґрунтується на принципі стабільності - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року. Вказані положення співвідносяться з ч. 3 ст. 27 Бюджетного кодексу України.

Тобто, запроваджені Законом № 71-VIII норми ПК щодо транспортного податку в силу принципу стабільності податкового законодавства не можуть бути прямою підставою для справляння такого податку у 2015 році, оскільки Закон № 71-VIII набрав чинності після 01.07.2014, а саме 01.01.2015.

З цих же підстав відхиляються також посилання відповідача на пп. 12.1.9 п. 12.1 ст. 12 ПК, відповідно до якого у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що вказана норма застосовується лише у тому випадку, якщо міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів. Однак, у даному випадку Білозірською сільською радою таке рішення прийнято було.

Що стосується посилань апелянта на відсутність підстав для скасування податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу слід зазначити таке.

Відповідно до пп. 60.1.4 п. 60.1 ст. 60 ПК податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

Згідно з п. 60.5 ст. 60 ПК у випадках, визначених підпунктом 60.1.4 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними у день набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Відповідно до п. 93.1 ст. 93 ПК майно платника податків звільняється з податкової застави з дня отримання платником податків рішення відповідного органу про скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов'язання або його частини (пені та штрафних санкцій) внаслідок проведення процедури адміністративного або судового оскарження.

Не зважаючи на зазначені норми, надаючи правову оцінку належності обраного судом першої інстанції способу захисту прав позивача, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що «спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення».

На підставі викладеного, враховуючи, що прийняття оскаржуваних податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу було зумовлено протиправним нарахуванням позивачу транспортного податку, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обрано ефективний спосіб відновлення порушеного права позивача, шляхом скасування також і податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу, що у свою чергу виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні апелянтом фактичних обставин і норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Черкаської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2016 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.