Справа № 2-а-3943/10/0270
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2010-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2010 р. Справа № 2-а-3943/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Дончика В.В.,

при секретарі судового засідання: Ваталінській М.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі - ГУ МВС України у Вінницькій області) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання надати довідку

в с т а н о в и в :

В жовтні 2010 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУ МВС України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання надати довідку.

Позов мотивовано тим, що 25 серпня 2010 року позивач звертався до начальника ГУ МВС України у Вінницькій області із заявою про надання йому довідки щодо пільг, передбачених ст. 22 Закону України «Про міліцію», зокрема, на отримання 50-процентної знижки по оплаті жилої площі, комунальних послуг та палива, у звязку зі звільненням його як працівника міліції зі служби на підставі пп. «в»п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР.

Посилаючись на те, що станом на 5 жовтня 2010 року відповіді на звернення від 25.08.2010 року від ГУ МВС України у Вінницькій області не надходило, довідка не надана, позивач просив визнати бездіяльність відповідача протиправною, такою, що порушує ст.40 Конституції України та Закон України «Про звернення громадян», якими передбачена обовязковість надання органами державної влади, органами місцевого самоврядування та посадовими і службовими особами цих органів, письмової відповіді на звернення. Також, позивач просив суд зобовязати ГУ МВС України у Вінницькій області надати йому довідку про наявність пільг, передбачених ст. 22 Закону України «Про міліцію», зокрема, на право 50-процентної знижки по оплаті жилої площі, комунальних послугах, а також палива.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на доводи, викладені у позові, просив щодо його задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що відповідь ОСОБА_1 на його звернення від 25.08.2010 року (отримане відповідачем 26.08.2010 року а.с.5) була надана своєчасно, в термін, визначений ст. 20 Закону України Про звернення громадян, в підтвердження чого, був представлений витяг з Журналу звернень громадян, що надійшли поштою до ВФРЕ УМВС України у Вінницькій області. Відповідно до запису зробленому в журналі, заява ОСОБА_1 від 25.08.2010 року була розглянута 23.09.2010 року, у видачі довідки відмовлено за відсутності підстав.

У звязку з зазначеним, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що ГУ МВС України у Вінницькій області при розгляді звернення ОСОБА_1 діяло правомірно, в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією України та Законом України «Про звернення громадян».

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 15 квітня 2007 року був звільнений з органів внутрішніх справу України через обмежений стан здоровя на підставі пп. «в»п.64 Положення № 114. Вислуга років позивача, станом на 15.04.2007 року, для призначення пенсії, склала 22 роки 6 місяців 28 днів.

26.08.2010 року до відповідача надійшла заява ОСОБА_1 від 25.08.2010 року, в якій останній просив вирішити питання щодо надання йому довідки про пільги, передбачені Законом України «Про міліцію», у звязку з його звільненням з органів внутрішніх справ України на підставі пп. «в»п. 64 "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 29 липня 1991 року (далі - Положення).

Відповідно до ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України Про звернення громадян надає право громадянам України право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ст.1 Закону).

Відповідно ст.20 цього Закону, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації бо його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Так, при досліджені матеріалів справи судом встановлено, що у відповідності до вище зазначених положень Закону, на заяву ОСОБА_1 від 25.08.2010 року, заступником начальника УМВС України у Вінницькій області 23.09.2010 року надана письмова відповідь (вих. № 80/13421-З-90), яка була надіслана позивачу (а.с. 28).

Таким чином, відповідач, на виконання вимог Закону України «Про звернення громадян», надав письмову відповідь на заяву позивача від 25.08.2010 року вчасно, в межах строку, визначеного цим законом, у звязку з чим, доводи ОСОБА_1 стосовно ненадання йому відповідачем відповіді на заяву від 25.08.2010 року, є необґрунтованими та спростовуються наданими відповідачем доказами.

Суд звертає увагу позивача на те, що Законом України Про звернення громадян передбачений порядок та строки надання відповіді на звернення, проте, законом не визначений обовязок органу, який направив відповідь, отримати письмові докази про отримання зазначеної відповіді заявником.

Визначаючись щодо правомірності дій відповідача відносно ненадання ОСОБА_1 довідки про пільги, передбачені ст.22 Законом України «Про міліцію», суд виходив з наступного.

Наказом міністра Внутрішніх справ України, № 1276 від 31.10.2003 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 грудня 2003 року за N 1161/8482, затверджено "Інструкцію про організацію роботи з пенсійного забезпечення військовослужбовців внутрішніх військ та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України і членів їхніх сімей".

Підпунктом 1.8 цієї Інструкції передбачено, що забезпечення бланками пенсійних листів, доручень на разову виплату пенсії, посвідченнями, які дають право на пільги, здійснюється централізовано Департаментом фінансових ресурсів та економіки МВС України. Виготовлення інших бланків (які не належать до бланків суворої звітності) здійснюється ГУМВС, УМВС, які забезпечують призначення пенсій.

З аналізу чинного законодавства слідує, що довідка про наявність пільг до категорії "бланків суворої звітності" не відноситься, а тому розгляд питання про надання довідки про наявність чи відсутність пільги, відповідно до Інструкції є компетенцією відповідача.

Відповідно статті 22 Закону України «Про міліцію», держава гарантує працівникам міліції соціальний захист. Працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-процентна знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива в межах норм, встановлених законодавством.

За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги за цим Законом за умови, якщо середньомісячний сукупний доход сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 22 Закону).

Пунктом 64 Положення визначено вичерпний перелік підстав, за якими особи середнього, старшого і вищого начальницького складу можуть бути звільнені зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), серед яких: а) за віком; б) через хворобу; в) через обмежений стан здоров'я; г) через скорочення штатів; д) через службову невідповідність; є) за порушення дисципліни; ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків; з) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації); и) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; і) у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ України на підставі пп. «в»п.64 Положення (через обмежений стан здоровя), тобто, підстава звільнення під дію ч. 7 ст. 22 Закону, не віднесена.

Факт звільнення позивача з органів внутрішніх справ саме на підставі пп. «в»п.64 Положення (через обмежений стан здоровя), також підтверджується матеріалами адміністративної справи № 2-а-10165/08.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо наявності права на пільги, позивач вказує, що він отримує пенсію "за вислугу років". Проте слід зазначити, що в даному випадку позивач помилково ототожнює поняття "вид призначеної пенсії" та "підстави звільнення", оскільки в частині 7 статті 22 Закону України «Про міліцію»визначальним критерієм на отримання пільги є підстава звільнення.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги позивача щодо зобовязання відповідача видати довідку про пільги, оскільки, розглянувши заяву позивача від 25.08.2010 року та відмовивши у наданні такої довідки, відповідач діяв правомірно та в межах компетенції, наданої Законом.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідачем було доведено правомірність своїх дій при розгляді заяви позивача від 25.08.2010 року та наданні на неї відповіді, що підтверджується наявними у справі доказами, у звязку з чим, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи зазначене, керуючись статтями 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

В задоволені позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 14.11.2010 року.

Суддя Дончик Віталій Володимирович