Справа № 425/2229/16-а
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2016 Провадження №2-а/425/66/16

Справа №425/2229/16-а

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Кравченко Л.О., за участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ОСОБА_2 про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ОСОБА_2, яким просив скасувати постанову (серії ПС2 №991627, від 11 липня 2016 року) у справі про адміністративне правопорушення, якою його, ОСОБА_1, притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною другою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 510 гривень

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті прибув і позивач, і відповідач.

Позиція позивача, з урахуванням наданих ним пояснень, полягала у тому, що оскаржувана ним постанова, складена відповідачем не правомірно. Оскільки, хоча 11 липня 2016 року він дійсно їхав по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне (приблизно о 02 годині 30 хвилин) керуючи власним транспортним засобом у вигляді мопеду марки «Yamaha», моделі «Super Jug ZR», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, без наявності у нього посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії А1. І дійсно такого посвідчення, як і права керування транспортними засобами такої категорії у нього не має. Але оскільки його мопед не відноситься, як в силу положень пункту 1.10. Правил дорожнього руху так і в силу положень Конвенції про дорожній рух до механічних транспортних засобів, а являється велосипедом з підвісним двигуном, то і право керування таким транспортним засобом дозволяється без наявності у водія як окремо отриманого права керування таким транспортним засобом, так і без відповідного посвідчення. Тому положення пункту 2.1. Правил дорожнього руху, якими передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, він порушити не міг. Як наслідок, складена відповідачем за порушення ним частини 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанова є не правомірною.

Позиція відповідача, з урахуванням наданих ним пояснень, полягала у тому, що складена ним постанова є правомірною, оскільки мопед з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, яким керував позивач, як в силу положень пункту 1.10. Правил дорожнього руху так і в силу положень Конвенції про дорожній рух, відноситься до механічних транспортних засобів, водії яких, відповідно до положень пунктів 2.1. та 2.13. Правил дорожнього руху зобовязані мати при собі посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії А1. І оскільки такого посвідчення позивач при собі не мав та повідомив про те, що він такого права і посвідчення взагалі не має, відповідач виконуючи свій службовий обовязок зобовязаний був скласти постанову про вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення за керування транспортним засобом без наявності права керування таким транспортним засобом.

А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

Одинадцятого липня 2016 року, приблизно о 02 годині 30 хвилин, ОСОБА_1 керуючи власним мопедом марки «Yamaha», моделі «Super Jug ZR», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, рухався дорогою по вулиці Мєндєлєєва зі сторони вулиці ОСОБА_3 в сторону вулиці Визволителів (а.с.1,3,12,42-44, пояснення сторін).

ОСОБА_2, під час несення служби з нагляду за дотриманням учасниками дорожнього руху однойменних правил, перебуваючи в статусі інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному, тобто під час безпосереднього виконання своїх службових обовязків, зупинила ОСОБА_4 у звязку із тим, що останній керував вказаним мопедом без мотошолому (а.с.42-44, пояснення сторін).

Отримавши пояснення ОСОБА_4, ОСОБА_5 зясувала, що мопед марки «Yamaha», моделі «Super Jug ZR», яким керував ОСОБА_4, має робочий обєм двигуна 49,9 кубічних сантиметрів (а.с.42-44, пояснення сторін).

ОСОБА_6 зясувала те, що ОСОБА_4 ні права керування транспортними засобами категорії А1, ні посвідчення водія на право керування такими засобами не має (а.с.42-44, пояснення сторін).

І вважаючи, що мопед марки «Yamaha», моделі «Super Jug ZR», яким керував ОСОБА_4 відноситься до механічних транспортних засобів, право керування якими виникає тільки після отримання права керування транспортними засобами категорії А1 та за наявності відповідного посвідчення, чого не мав ОСОБА_4, ОСОБА_5 вирішила, що він порушив вимоги правил дорожнього руху (а.с.42-44, пояснення відповідача).

А оскільки за порушення таких правил, частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена адміністративна відповідальність у виді штрафу, ОСОБА_5 розглянувши у присутності ОСОБА_4 адміністративну справу прийняла постанову про накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510 гривень (а.с.3,42-44, пояснення відповідача).

Не оспорюючи вказані фактичні обставини, але вважаючи, що постанова прийнята неправомірно через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про скасування постанови (а.с.1).

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли публічні правовідносини у сфері нагляду за дотриманням правил дорожнього руху, в межах яких виник спір між позивачем, як учасником дорожнього руху, та відповідачем, як субєктом владних повноважень, що наділений компетенцією встановлювати порушення правил дорожнього руху їх учасниками та притягати до адміністративної відповідальності тих учасників дорожнього руху, що вчинили адміністративне правопорушення. І у цьому спорі, позивач вважає прийняте щодо нього рішення у формі постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не правомірним.

Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального та процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами другою і третьою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

У справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони з дотриманням умов, що передбачені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на встановлені судом обставини, які не оспорювались сторонами та зміст оскаржуваної позивачем постанови, суд вважає доведеним факт того, що відповідачем при прийнятті постанови (серія ПС2 №991627), якою позивача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 126 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено штраф у розмірі 510 гривень, умови, що передбачені частиною третьою статі 2 Кодексу адміністративного судочинства України, були дотримані у повному обсязі. А саме провадження у справі про адміністративне правопорушення було здійснено на основі суворого додержання законності.

Зокрема, зазначена постанова, за наслідками провадження у справі про адміністративне правопорушення, прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, як це передбачено частиною другою статті 6, статтею 19, частиною другою статті 120 Конституції України; частиною 1 статті 2, статтею 3, Розділом ІІ, статтею 23, статтями 29-33,35 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIIІ; пунктом 2 Розділу І, пунктами 2 і 4 Розділу ІІ, пунктом 1 Розділу ІІІ «Положення про патрульну службу МВС», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року №796; пунктом 4 Розділу І, пунктами 2,5 Розділу ІІІ, Розділом ІV «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395; частиною 2 статті 7, статтями 9-13,17-24,27,33-38, частиною другою статті 126, пунктом пятим частини першої статті 213, статтями 217, 222, положеннями статей глави 18, статтями 258,268, положеннями статей глав 21-23 КУпАП; використовуючи повноваження з метою припинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1, тобто з метою для якої ці повноваження надані; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мали значення для правильного розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 та прийняття постанови за наслідками її розгляду, які передбачені статтями 9-13,17-24,27,33-38,положеннями глави 18, статтями 278-280 КУпАП; неупереджено; добросовісно; розсудливо; своєчасно; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи дискримінації; з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 і цілями, на досягнення яких спрямована прийнята постанова; з врахуванням права ОСОБА_4 на участь у процесі розгляду його адміністративної справи та прийняття постанови.

Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення, зокрема те, що мопед, яким він керував не відноситься до механічних транспортних засобів, а являється велосипедом з підвісним двигуном, а тому і право на його керування отримувати в окремому порядку не потрібно, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини 2 статті 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, з огляду на зміст означеного складу адміністративного правопорушення, його субєктом може бути тільки така фізична осудна особа, яка керувала транспортним засобом без наявності у неї права на керування таким транспортним засобом, якщо отримання такого права передбачено чинним законодавством України.

Так, нормою статті 15 Закону України «Про дорожній рух», яка встановлює умови доступу фізичних осіб до керування транспортними засобами передбачено, що кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії. При цьому, право керування мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії A1, A) може бути надано особам, які досягли 16-річного віку. А підтверджується отримане право посвідченням водія, порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії якого встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, умовами пункту 2 та 3 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08 травня 1993 року (в редакції постанови від 20 травня 2009 року №511) із подальшими змінами, прямо передбачено, що особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії. А транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на відповідні категорії. При цьому мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об'ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт відносяться до категорії А1.

Аналогічні положення закріплено і у положеннях пункту 2.13. Розділу ІІ «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (надалі за текстом Правила дорожнього руху).

Позивач не заперечував того, що 11 липня 2016 року він керував мопедом марки «Yamaha», моделі «Super Jug ZR», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічних сантиметрів.

А отже, відповідач обґрунтовано і правильно виходив із того, що по суті, позивач керував транспортним засобом категорії А1, без посвідчення водія на право керування таким транспортним засобом внаслідок відсутності права керування таким транспортним засобом взагалі, що і не заперечував позивач, як вважав що у цьому не має необхідності.

На думку суду, позивач помилився у тому, що він має право керування мопедом без наявності посвідчення водія на право керування транспортним засобом категорії А1, оскільки безпідставно не взяв до уваги вказані вище нормативно-правові положення, а також не врахував того, що в силу положень Закону України від 24.09.2008 року №586-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» були внесені зміни до Закону України «Про дорожній рух», та починаючи з 01.01.2010 року в Україні була запроваджена не тільки реєстрація мопедів і скутерів, а й визначено нові умови допуску громадян до керування транспортними засобами цієї категорії, у тому числі отримання права керування такими транспортними засобами з отриманням посвідчення відповідного зразка.

Саме тому, суд не може погодитись із тим аргументами позивача, що в Україні будь-яка фізична особа має право керування транспортними засобами категорії А1, до яких відносяться мопеди, з робочим обємом двигуна до 50 кубічних сантиметрів, без необхідності отримання такого права у встановленому законом порядку та без посвідчення водія на право керування такими транспортними засобами в Україні.

Проте суд погоджується із іншим аргументом позивача. Зокрема, що до адміністративної відповідальності позивача було притягнуто за порушення ним пункту 2.1. Правил дорожнього руху, яким передбачено обовязок водія саме механічного транспортного засобу мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом категорії А1.

Суд констатує, що обидві сторони спору, з огляду на правову природу такого документу як посвідчення водія на право керування транспортним засобом, правильно вважають, що означена норма права (пункт 2.1. Правил дорожнього руху), поза всяким розумним сумнівом, підлягає застосуванню з урахуванням методу розширювального тлумачення норми права.

Тобто пункт 2.1. Правил дорожнього руху слід розуміти як такий, що охоплює обовязок водія механічного транспортного засобу не тільки формально мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а й обовязок мати таке право в принципі, оскільки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії видається лише особам, які отримали право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Але такий обовязок, як правильно відзначив позивач, розповсюджується саме на водіїв механічних транспортних засобів.

Але позиція позивача в тій частині, що його мопед марки «Yamaha», моделі «Super Jug ZR», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічних сантиметрів не вважається механічним транспортним засобом у розумінні пункту 1.10. Правил дорожнього руху є помилковою.

Дійсно, положеннями Законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух» визначення терміну «механічний транспортний засіб» не надається, але надається у пункті 1.10. Правил дорожнього руху.

Зокрема, під «механічним транспортним засобом» розуміється транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Буквальне тлумачення наведеного визначення, звичайно не дає прямої і виключної відповіді на те, які транспортні засоби відносяться до механічних, а які ні. Тим більше друге речення не містить таких слів як «виключно» або «тільки», тому сказати, що цей термін застосовується виключно або тільки щодо тракторів, самохідних машин і механізмів, а також тролейбусів та транспортних засобів з електродвигуном потужністю понад 3 кВт не можна.

Тому у першу чергу, слід застосовувати визначення Правилами дорожнього руху термінів «транспортний засіб» та «мопед». Під якими розуміється «пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів» та «двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об'ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт», відповідно.

Зважаючи на викладене та пояснення самого позивача, який здобув освіту за спеціальністю автослюсаря (у тому числі щодо технічних характеристик (приведення його в дію тільки за допомогою двигуна, а не мускульною силою людини, та що робочий обєм двигуна мопеду складає 49,9 кубічних сантиметрів) та призначення мопеду, яким він керував 11 липня 2016 року) суд не має сумнівів у тому, що мопед марки «Yamaha», моделі «Super Jug ZR», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, вважається згідно Правил дорожнього руху саме механічним транспортним засобом.

Додатковим підтвердженням саме такої кваліфікації транспортного засобу, яким керував позивач є і метод ретроспективного тлумачення норми права. Оскільки при його застосуванні стає зрозумілим, що пункт 1.10. Правил дорожнього руху тільки до 14 жовтня 2011 року виключав із терміну «механічний транспортний засіб» транспортні засоби, робочий об'єм двигуна яких не перевищує 50 куб. см.

Позаяк, саме з 14 жовтня 2011 року, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2011 року №1029 «Про внесення змін до Правил дорожнього руху» з визначення терміну «механічний транспортний засіб» були виключені слова «крім транспортних засобів, робочий обєм двигуна яких не перевищує 50 кубічних сантиметрів».

Отже, положення пункту 2.1. Правил дорожнього руху, повною мірою застосовуються і до водіїв мопедів марки «Yamaha», моделі «Super Jug ZR», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, яким власне і керував позивач.

Що стосується аргументів позивача щодо застосування норм Конвенції про дорожній рух, в частині необхідності кваліфікації його мопеду як велосипеду з підвісним двигуном, то тут суд виходить з наступного.

Указом Президії Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 25 квітня 1974 року №2614-VIII «Про ратифікацію Конвенції про дорожній рух» названу Конвенцію було ратифіковано із застереженнями щодо положень статей 45,46, 52.

При цьому, в силу положень статті 6 Закону України «Про правонаступництво», Україна підтвердила свої зобовязання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

Отже і нині, названа Конвенція діє в Україні, як частина національного законодавства.

У положеннях статті 1 «визначення» Глави І «Загальні Положення», дійсно, серед іншого, надається визначення таким термінам як «велосипед», «велосипед з підвісним двигуном», «мотоцикл» та «механічний транспортний засіб», які відрізняються від термінів, що використовуються у національних Правилах дорожнього руху.

Однак по-перше, Конвенція про дорожній рух, як прямо вказано у її преамбулі, має за мету полегшити саме міжнародний дорожній рух, і у статті 1 Розділу 1 прямо вказується на те, коли транспортний засіб вважається таким, що знаходиться в міжнародному русі на території якої-небудь держави. Але позивач не зміг довести того, що транспортний засіб, яким він керував, з метою застосування положень цієї Конвенції знаходився у стані «міжнародного руху».

А по-друге. І тут суд погоджується із відповідачем, позивач при вирішенні питання щодо того як кваліфікувати його транспортний засіб для цілей Конвенції, використовує її положення не у повному обсязі, а також без застосування національних Правил дорожнього руху, коли це необхідно з огляду на положення цієї ж Конвенції.

Зокрема, якщо використовувати зміст положень Конвенції якими надано визначення таких понять як: «велосипед», «велосипед з підвісним двигуном» та «мотоцикл», з урахуванням визначення поняття «мопед» та «велосипед», що надані у Правилах дорожнього руху, стає зрозумілим, що Україна користуючись правом наданим їй положеннями Конвенції (в яких дається визначення поняттю «велосипед з підвісним двигуном») не вважає такі транспортні засоби як «мопеди», «велосипедами з підвісним двигуном» або просто «велосипедами» у розумінні Конвенції, за ознакою не можливості приведення мопедів у рух, за допомогою педалей. А позивач у судовому засіданні підтвердив, що його мопед приводиться в рух тільки за допомогою двигуна і педалей для приведення мопеда в рух, не передбачено конструкцією.

Тому, погоджуючись із думкою позивача в частині того, що для віднесення таких транспортних засобів як «велосипед з підвісним двигуном» до такого поняття як «мотоцикл» (у розумінні Конвенції) необхідним є здійснення Україною відповідного застереження згідно пункту 2 статті 54 Конвенції, чого Україна не робила, але суд констатує, що у випадку з «мопедами» такої необхідності не виникає. Оскільки Україна не визнає «мопеди» «велосипедами з підвісним двигуном», а для визнання їх «мотоциклами» у розумінні Конвенції, будь-яких застережень щодо «мопедів» робити не потрібно.

Тож підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає що в діях позивача був склад адміністративного правопорушення, і підстав для задоволення позовних вимог не має.

Отже, керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,33,122,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 1,2,5-7,17-20,23,69-72,122-154,158-163,167,171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ОСОБА_2 про скасування постанови (серії ПС2 №991627, від 11 липня 2016 року) у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною другою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 гривень відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя - Д.С. Коваленко