Справа № 2-а-4993/10/0270
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2010-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2010 р. Справа № 2-а-4993/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Альчука Максима Петровича,

при секретарі судового засідання: Колодійчук Олександр Вікторович

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1, ОСОБА_2 - представники за довіреністю

відповідача : ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - представники за довіреностями

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ВМВС-МЕТ"

до: державної податкової інспекції у Немирівському районі Вінницької області

про: скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю "ВМВС-МЕТ" до державної податкової інспекції у Немирівському районі Вінницької області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.11.2010 року № /1 та № /1.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що право товариства на валові витрати та податковий кредит підтверджується відповідними видатковими та податковими накладними та розрахунково-платіжними документами. Правочини, укладені між ТОВ "ВМВС-МЕТ" та контрагентами відповідають вимогам чинного законодавства України, при їх укладанні досягнуто згоди з усіх суттєвих умов, правочини було виконано і висновок податкового органу про їх нікчемність є неправомірним. В звязку з цим, позивач вважає неправомірними висновки податкової про порушення п. 5.1 п.п. 5.7.1 п. 5.7 п. 5.9 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та п.п. 7.4.1, п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість". Просить позов задовольнити, визнати нечинними та скасувати спірні податкові повідомлення-рішення.

В судовому засідання представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили, посилаючись на письмові заперечення від 23.12.2010 року № 2615, окремо суду пояснивши, що в ході проведення перевірки податковим органом не встановлено факту передачі товару позивачем від контрагентів, у звязку з відсутністю документів, що засвідчують транспортування товару від постачальника до покупця.

Таким чином, позивачем не надано відповідні документи, що свідчили про транспортування товару від ТОВ "Втормедіндастрі", ТОВ "Мет ОСОБА_6" та ПП "Вєріт" безпосередньо до ТОВ "ВМВС-МЕТ".

У звязку з вищезазначеним, операції з придбання позивачем товарів у контрагентів не визнаються як операції у межах господарської діяльності, а документи отримані від вказаних контрагентів на товар не є підтверджуючими документами. Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, державною податковою інспекцією у Немирівському районі Вінницької області проведено виїзну планову документальну перевірку ТОВ "ВМВС-МЕТ" за період з 21.07.2008 року по 30.06.2010 року, за результатами якої складено акт перевірки № 889/23/35949450 від 13.10.2010 року.

Перевіркою встановлено завищення позивачем сум витрат в розмірі 3199505,00 грн., у тому числі в 2009 році завищено суми витрат в розмірі 2349495 грн., та у 2010 році в розмірі 850010,00 грн., у звязку з включенням позивачем документально не підтверджених сум до валових витрат. В ході перевірки податковим органом не встановлено факту передачі товарів від продавця до покупця, в звязку з відсутністю відповідних документів, що засвідчують транспортування металобрухту.

Також ДПІ у Немирівському районі Вінницької області під час перевірки встановлено завищення податкового кредиту на суму ПДВ 2566784,00 грн., зокрема позивачем не надано товаро-транспортну документацію на отримання на передачу товару.

Крім того, перевіряючими встановлено відсутність реальної поставки товару, а саме ТОВ "ВМВС-МЕТ" перераховувались кошти контрагентам, які в свою чергу виписували йому накладні не поставляючи при цьому товар, а відтак на думку податкового органу господарські операції позивача носили безтоварний характер, що в свою чергу дає підстави стверджувати про нікчемність правочинів вчинених ТОВ "ВМВС-МЕТ".

На підставі акту перевірки винесені податкові повідомлення-рішення від 21.10.2010 року № /0 щодо донарахування податку прибуток в розмірі 3199505,00 грн. та про сплату 2940153,60 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також № /0 щодо донарахування податку на додану вартість в розмірі 2566784,00 грн. та 1283392,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Не погоджуючись з винесеними рішеннями, на підставі пп. 5.2.2 п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами", позивач подав первинну скаргу до ДПІ у Немирівському районі Вінницької області вих. № 29/10-01 від 29.10.2010 року, яка залишена без задоволення, а рішення без змін. Одночасно відповідачем на адресу позивача надіслано податкові повідомлення-рішення від 17.11.2010 року за № /1 щодо донарахування податку на прибуток в розмірі 3199505 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 2940153,60 грн. та № /1 щодо донарахування податку на додану вартість в розмірі 2566784,00 грн. та 1283392,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій. Вказані рішення і є предметом оскарження у даній справі.

Надаючи правову оцінку діям та рішенню відповідача суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основним аргументом яким обґрунтовує свою позицію відповідач є те, що господарські операції здійснені ТОВ "ВМВС-МЕТ" не спричинили реального настання правових наслідків, а тому відповідно до ст. 215, ч. 5 ст. 203 ЦК України такі правочини є недійсними, а відтак суперечить моральним засадам суспільства, порушують публічний порядок спрямований на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету, а отже є нікчемними (ст. 228 ЦК України), є відсутність факту передачі товару від контрагентів, оскільки відсутні товарно-транспортні накладні, які є первинними документами, та які б підтверджували право власності на придбаний товар.

З такою позицією суд не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Це означає, що правочин є нікчемним, якщо це прямо обумовлено в Законі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України загальною підставою недійсності правочину є недотримання в момент укладення правочину вимог частин 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України (яка встановлює умови дійсності правочинів).

Спеціальні підстави (статті 218-235 ЦК України) конкретизують застосування загальних умов, встановлюючи особливості порядку визнання правочину недійсним.

Зокрема, відповідно до положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним, а відповідно до ст. 207 ГК України господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Проаналізувавши вказані норми закону, суд приходить до висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину.

В ході перевірки встановлено, що основною діяльністю ТОВ "ВМВС-МЕТ" є заготівля, переробка, металургійна переробка металобрухту кольорових і чорних металів.

В ході перевірки податкова надала правову оцінку господарським операціям які відбувались між позивачем та контрагентами. Однак, при цьому податкова інспекція, без будь-якого обґрунтування, дійшла висновку про недійсність всіх господарських операцій позивача в перевіряємий період.

Згідно з положеннями п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валовими витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у звязку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Пунктом 1.32 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" передбачено, що господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Таким чином, вірність та обґрунтованість формування платником податків валових витрат вимагає наявності звязку витрат платника податків на придбання товару з його господарською діяльністю, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних послуг. Податковою не доведено, що придбання металобрухту не повязано з господарською діяльністю позивача.

Що стосується витрат, не підтверджених відповідними документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, то ст. 11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не встановлює вимог до форми чи виду документів, які були б належні для цілей податкового обліку, тобто були б обовязковими для підтвердження віднесення певних витрат до складу валових витрат. Відтак, підлягають застосуванню загальні вимоги до первинного документу, які встановлені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", тобто документи повинні мати такі обовязкові реквізити, як назву документа (форму); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Предявлені до перевірки документи (договори, видаткові накладні, акти приймання металобрухту, тощо) є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та повністю підтверджують факт здійснення операцій і, відповідно, право позивача на включення до складу своїх валових витрат вартості придбаного металобрухту, що у подальшому було використано при здійсненні господарської діяльності.

В акті не наведено у чому саме надані первинні фінансово-бухгалтерські документи не відповідають наведеним вимогам. Усі первинні документи з обліку господарських операцій позивача з контрагентами, а саме: акти приймання металобрухту та податкові накладні оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств та завірені печатками підприємств.

В той же час, в акті перевірки зазначено, що при здійсненні операції щодо придбання металобрухтової продукції необхідно мати товарно-транспортні накладні (далі - ТТН), які не були надані для перевірки. Саме ці документи є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Проте, відсутність такої ТТН лише свідчить про відсутність права віднесення на валові витрати, вартість витрат які повязані з доставкою товару. А тому це не може свідчити про відсутність права на формування валових витрат згідно податкових накладних, повязаних з придбанням самого металобрухту.

Крім того, відсутність документів, що засвідчують транспортування товару від контрагентів до позивача дає підстави лише вважати про порушення законодавства про автомобільний транспорт, а не податкового законодавства.

Так, згідно з наказом Міністерства транспорту України "Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні" № 363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна накладна - це необхідний юридичний документ для всіх учасників транспортного процесу, а учасники транспортного процесу - це вантажовідправники, вантажоодержувачі, перевізники та особи, що здійснюють вантажні і (або) складські операції з вантажем.

Вказаний нормативно-правовий акт визначає, як вантажовідправника - фізичну або юридичну особу, що подає перевізнику вантаж для перевезення, а як вантажоодержувача - фізичну або юридичну особа, що здійснює приймання вантажів, оформлення товарно-транспортних документів та розвантаження транспортних засобів у встановленому порядку.

Оскільки податковим органом в ході перевірки не було встановлено, що саме позивач повинен був здійснювати розвантаження товару, або оплачувати вартість його поставки, тобто являвся вантажоодержувачем за умовами відповідних правочинів, як і не було встановлено, що ТОВ "Втормедіндастрі", ТОВ "Мет ОСОБА_6" та ПП "Вєріт" передавали призначений для ТОВ "ВМВС-МЕТ" товар будь-якій транспортній організації для перевезення, і, відповідно, являлись вантажовідправником, то відсутність у документообігу позивача товарно-транспортних накладних, при наявності інших документів, якими підтверджено факт відпуску та приймання товарно-матеріальних цінностей, не може спростовувати факту придбання позивачем товару.

Суд також не бере до уваги твердження відповідача щодо відсутності в актах приймання металобрухту даних, які б вказували на те, чим саме здійснювалась доставка (номер вагону, контейнеру, транспортного засобу, тощо), вагу брутто та тару, а також серії, номер та дату товарно-транспортної накладної, оскільки вказана інформація відповідно до положень ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" не є обовязковим реквізитом первинного документу.

Відповідно до абз. 4 пп. 5.3.9. п. 5.3. ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", не належить до складу валових витрат будь-які витрати, не підтвердженні відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Сума витрат повязаних з одержанням доходу (без податку на додану вартість), згідно норм витрат, що враховуються при оподаткуванні доходів громадян, які займаються підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи, та інших доходів, якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами у відсотках до валового доходу (для торгівельно-посередницької діяльності 25 відсотків).

Отже, вірність та обґрунтованість формування платником податків валових витрат вимагає наявності звязку витрат платника податків на придбання товару з його господарською діяльністю, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних послуг. Податковою не доведено, що придбання металобрухту не повязано з господарською діяльністю позивача.

Таким чином, правочини між позивачем та контрагентами відповідають вимогам чинного законодавства України, при їх укладенні сторонами досягнуто згоди з усіх суттєвих умов; предметом правочинів є товари, що не обмежені в цивільному обороті України; правочини реально сторонами було виконано - товар передано, грошові кошти сплачено. В акті не наведено жодного доказу протилежного. За вказаних обставин, висновки ДПІ у Немирівському районі, що правочини, укладені між позивачем та контрагентами не спричинили реального настання правових наслідків, а тому є нікчемними, спростовуються вищевикладеним.

Крім того, суд наголошує на тому, що відсутність контрагентів (ТОВ "Втормедіндастрі" та ПП "Вєріт") за їх юридичними адресами - не позбавляє правового значення виданих цими юридичними особами видаткових та податкових накладних, оскільки на момент здійснення господарських операцій - дані юридичні особи були зареєстровані у встановленому законом порядку.

Крім того, висновки про порушення податковим органом були зроблені без зустрічної перевірки з контрагентами позивача та до отримання відповідних відомостей про контрагентів позивача за їх місцем знаходження.

Актом перевірки встановлено також завищення податкового кредиту на загальну суму 2566784,00 грн. за перевіряємий період, тим самим порушено вимоги п.п. 7.4.1, п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість".

На думку відповідача, позивачем не надано товаро-транспортну документацію, яка б свідчила про реальне отримання та передачу товару. Крім того, ДПІ у Немирівському районі вказує на відсутність реальної поставки товару, а саме ТОВ "ВМВС-МЕТ" перераховувались кошти контрагентам, які в свою чергу виписували йому накладні не поставляючи при цьому товар, а відтак на думку податкового органу господарські операції позивача носили безтоварний характер, що в свою чергу свідчать про нікчемність правочинів вчинених позивачем.

Проте ці висновки спростовуються даними бухгалтерського та податкового обліку позивача, металобрухт, який придбаний у контрагентів був належним чином оприбуткований і в подальшому використаний у власній господарській діяльності.

Пунктом 1.7 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит визначений як сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобовязання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно п.п. 7.2.6 п. 7 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх утримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Відповідно до п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 5 Закону України "Про податок на додану вартість" датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг);

Згідно п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними. У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п.п. 7.2.1 п. 7 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна повинна містити зазначені окремими рядками: порядковий номер податкової накладної; дату виписування податкової накладної; повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, імя та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, обєм); повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ціну поставки без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Як встановлено п.п. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Згідно п.п. 7.2.4 цього пункту право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку.

З наведеного слідує, що в разі видачі контрагентами, зареєстрованими як платники ПДВ, покупцю податкових накладних з усіма необхідними реквізитами, передбаченими законом, останній має право на включення цього податку до складу податкового кредиту за звітній податковий період.

Правочини ТОВ "ВМВС-МЕТ" з контрагентами підтверджені податковими накладними, які містять всі реквізити, передбачені п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" та наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 року № 165 "Про затвердження форми податкової накладної та порядку її заповнення". Позивач на момент здійснення господарських операцій знаходився на податковому обліку як платник ПДВ, його свідоцтво про державну реєстрацію платника ПДВ на час здійснення цих господарських операцій не було анульоване, правочини з цим субєктом господарювання, а також первинні бухгалтерські та податкові документи не визнані у встановленому чинним законодавством України порядку недійсними.

Пунктом 1.3 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість" платника податку визначено як особу, яка згідно із цим Законом зобовязана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особу, яка імпортує товари на митну територію України.

Згідно з п. 10.2 ст. 10 цього ж Закону, платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" пункту 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Із наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування.

На підставі наведеного, суд вважає неправомірним виключення податковою зі складу податкового кредиту та відповідне донарахування суми ПДВ в розмірі 2566784,00 грн., а також відповідно нарахування штрафних санкцій в сумі 1283392,00 грн.

Одночасно суд наголошує на тому, що відповідно до п. 1.7, п. 2.3.2., п 2.3.4 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 327 від 10.08.2005 року № 327, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок чітко, обєктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів. При цьому, за кожним відображеним в акті фактом порушення податкового законодавства, необхідно зазначити первинний документ, на підставі якого вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку (навести кореспонденцію рахунків операцій), та інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення. Не допускається відображення в акті перевірки необґрунтованих даних, а також субєктивних припущень перевіряючими, які не мають підтверджених доказів, та різного роду висновків щодо дій посадових осіб субєкта господарювання.

Всупереч викладеному, акт перевірки, на підставі якого відповідачем винесено спірні податкові повідомлення-рішення, містить припущення та не містить підтверджуючих доказів щодо відсутності наміру у сторін на створення правових наслідків; щодо безтоварності господарських операцій; щодо невиконання позивачем та контрагентами взятих на себе зобовязань, що відображені у наданих накладних, актах виконаних робіт, платіжних дорученнях, податкових накладних.

Висновки акту ґрунтуються виключно на особистих припущеннях фахівців податкового органу, що проводили перевірку без урахування наступного.

Згідно розяснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 року № 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з визнанням угод недійсними", для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу. Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалась, і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження.

Таким чином, для висновку про нікчемність договорів необхідно мати належні та допустимі докази наявності умислу контрагентів позивача на момент укладання спірних правочинів. Таким доказами має бути вирок суду за кримінальною справою, власні пояснення керівників підприємств-контрагентів, пояснення свідків, які попереджені про кримінальну відповідальність за ст. 384 Кримінального кодексу України за завідомо неправдиві показання (при розгляді адміністративної та цивільної справи), якщо така справа розглянута судом та рішення набуло законної сили.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що правові наслідки укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, встановлені не нормами спеціальних законів з оподаткування, а виключно нормами Цивільного Кодексу України. При цьому, судом зазначається, що наведені вище санкції не можна застосовувати за сам факт несплати податків, зборів (обовязкових платежів) однією із сторін договору, оскільки за таких обставин правопорушенням була б несплата податків, а не вчинення правочину. Відповідальність за несплату податків передбачена спеціальним законом з оподаткування Законом України "Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" та у відповідних випадках Кримінальним Кодексом України.

Всупереч вказаним нормам Цивільного Кодексу України перевіряючі на свій розсуд визначили у акті перевірки, що сторони спірного правочину прагнули уникнути оподаткування, тобто спрямовували свої дії на завдання збитків державі. Доказом таких дій з боку ТОВ "ВМВС-МЕТ" на думку відповідача є те, що позивач по нікчемних угодах включив визначені в них суми до складу податкового кредиту та валових витрат, чим допустив завищення податкового кредиту та валових витрат. Такий висновок зроблено відповідачем за відсутності вищевказаних належних та допустимих доказів.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірність прийнятих ним спірних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № /1 та № /1 від 17.11.2010 року.

Згідно із ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Немирівському районі Вінницької області №/1 та №/1 від 17.11.2010 року .

Стягнути з Державного бюджету України 3 грн. 40 коп. на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ВМВС-МЕТ".

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 31.12.10

Суддя Альчук Максим Петрович

27.12.2010