Справа № 607/17668/15-а
Суддя: Братасюк В. М.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016 Справа №607/17668/15-а

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільській області в складі:

головуючого В.М. Братасюка

секретаря судового засідання О.І. Чичкевич

розглянувши в у відкритому судовому засіданні, в порядку письмового провадження, адміністративний позов Тернопільського міського клубу любителів загартування та зимового плавання «НЕПТУН» до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Тернопільської міської ради про визнання протиправними дій ,-

в с т а н о в и в :

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебувають на розгляді матеріали адміністративного провадження №607/17668/15-а за позовом Тернопільського міського клубу любителів загартування та зимового плавання «НЕПТУН» до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Тернопільської міської ради про визнання протиправними дій Виконавчого комітету Тернопільської міської ради щодо прийняття рішення 30 грудня 2009 року за №2140.

Встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 30 грудня 2009 року за №2140, в тому числі, вирішено оформити право власності за Тернопільською міською радою на будівлю Нептун комунального підприємства «Обєднання парків культури і відпочинку м. Тернополя», загальною площею 36, 1 кв.м. за адресою вул.. Живова, 17 в м. Тернополі.

За змістом тексту, рішення прийняте у звязку з виготовленням нової інвентарної справи на будівлі комунального підприємства «Обєднання парків культури і відпочинку м. Тернополя», враховуючи розпорядження міського голови від 24.02.2009 року №78 «Про виготовлення інвентарних справ на обєкти комунальної власності», та керуючись ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», «Тимчасовим положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно».

Отже з приводу можливості судового розгляду позову в порядку адміністративного судочинства, суд наголошує на наступному.

Згідно з п.1 ч.1 ст.17 КАС України до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії ), дій чи бездіяльності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір , у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

В п.3 та 5 постанови за № 8 від 20 травня 2013 року «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», пленум Вищого адміністративного суду України визначив, що: «вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань……

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17, частини першої статті 171 та частини першої статті 171 КАС України до юрисдикції адміністративних судів належить вирішення питання щодо законності (крім конституційності) підзаконних правових актів Верховної ОСОБА_1 України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної ОСОБА_1 Автономної Республіки Крим, а також законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, ОСОБА_1 міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.»

Натомість в п. 3, 21 та 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вищий спеціалізований суд зазначив, що: « Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа)…..

Ураховуючи положення статті 1 ЦПК та статті 2 КАС, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права…

Право власності на майно, на речове право на чуже майно, захист цих прав регулюються цивільним законодавством, і власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК), а особа, якій належить право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна відповідно до положень глави 29 ЦК (стаття 396 ЦК), тому такі спори з урахуванням вимог статті 15 ЦПК підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо однією із сторін є фізична особа, незалежно від участі у них органу державної влади та/або органу місцевого самоврядування (суб'єкта владних повноважень). Наприклад, це спори щодо безпідставної відмови органом місцевого самоврядування у дозволі на переобладнання чи перепланування житлового будинку, відмови у здійсненні забудови чи дозволі на будівництво тощо, якщо вони безпосередньо пов'язані з виникненням та здійсненням права власності на майно.»

Окрім того суд зазначає, що погляд на проблему юрисдикційної конкуренції та вирішення інших практичних (процесуальних) питань розгляду спорів щодо оскарження актів органів місцевого самоврядування також висловив пленум Вищого господарського суду України в постанові від 24.10.2011 року за № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», котрий наголосив, що «господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані з:

- приватизацією державного та комунального майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду), в тому числі спори про визнання недійсними відповідних актів органів місцевого самоврядування та органів приватизації, а також спори зі справ, що виникають з корпоративних відносин.»

Відтак суд зазначає, що має місце різне бачення вищими спеціалізованими судами юрисдикції, щодо якої мають вирішуватися спори з приводу прийняття рішень субєктом владних повноважень рішення про передачу права на річ (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації).

За правилами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розяснення пленуму вищого спеціалізованого суду з питань застосування спеціалізованими судами законодавства при вирішенні справ відповідної судової юрисдикції за результатами узагальнення судової практики мають рекомендований характер, отже позбавлені імперативності в застосуванні. Окрім того, постанова пленуму вищого спеціалізованого суду має локальний характер, наведеними у ній розясненнями керуються виключно суди відповідної юрисдикції, що, з урахуванням змісту зазначених вище розяснень постанов пленумів вищих судів, може призвести до прийняття судами одного процесуального рівня діаметрально протилежних рішень в аналогічних спорах.

Як зазначено вище, рішеннямВиконавчого комітету Тернопільської міської ради від 30 грудня 2009 року за №2140, в тому числі вирішено оформити право власності за Тернопільською міською радою на будівлю Нептун комунального підприємства «Обєднання парків культури і відпочинку м. Тернополя», загальною площею 36, 1 кв.м. за адресою вул.. Живова, 17 в м. Тернополі.

Позивач, як претендент на передану у власність Тернопільської міської ради будівлю, яку, зі слів представників позивача, збудовано самочинно членами Клубу любителів зимового гартування «Нептун», не погоджується з діями відповідача щодо прийняття вищезазначеного рішення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обовязковість застосування національними судами України норм Конвенції.

При цьому Європейський суд з прав людини в рішенні «Буланов та Купчик проти України» від 09.03.2011 року (заяви NN 7714/06 та 23654/08), зазначає, що «компетенція Верховного Суду має поширюватись на вирішення спорів між вищими спеціалізованими судами також й у питаннях процесуального закону. Крім того, Верховний Суд має вирішувати щодо прийнятності справ, в яких надається суперечливе застосування закону. Також він має вирішувати спори з підсудності між трьома юрисдикціями (цивільною та кримінальною, господарською, адміністративною...

Суд не вважає за необхідне за даних обставин досліджувати, чи мали Верховний Суд або Вищий адміністративний суд юрисдикцію вирішувати по суті скарги заявників. Важливо те, що заявники не отримали вирішення їхніх скарг, оскільки Вищий адімінстративний суд відмовився слідувати ухвалам Верховного Суду, які визначили підсудність цих справ. Такі відмови не тільки позбавили заявників доступу до суду, але й поставили під сумнів авторитет судової влади. Стримавши остаточні ухвали Верховного Суду, який за конституційним статусом є найвищим судовим органом та який надає роз'яснення щодо застосування законодавства,

заявники мали легітимні сподівання, що ці ухвали не могли бути піддані сумніву. У цьому контексті Суд зазначає, що стаття 6 Конвенції вимагає від держави передбачити процесуальні засоби для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо підсудності справ (див. рішення щодо прийнятності "Лойен проти

Франції" (Loyen v. France), N 46021/99, від 6 квітня 2000 року, та

mutatis mutandis рішення у справі "Діду проти Румунії" (Didu v.

Romania), N 34814/02, пункт 29, від 14 квітня 2009 року). Суд

також зазначає, що висновки Венеціанської комісії та ОСОБА_1 Європи є особливо актуальними щодо цього аспекту справи (див. пункт 25, зазначений вище). «

А тому, згідно ст. 125 Конституції України, найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховний Суд України.

За змістом ст. 235 КАС України, Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За правилами частини першої статті 244-2 КАС України ( в ред. від 12.02.2015 року), висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України, розглядаючи, в порядку ст.. 237 КАС України, заяву про перегляд рішення касаційної інстанції, на спільному засіданні судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах, ухвалив постанову від 16 грудня 2015 року у справі №6-2510цс15, де зазначив таке.

«Судові палати в цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного Суду України послідовно підтверджують правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року в справі № 21-493а14 та від 9 грудня 2014 року в справі № 21-308а14.

Крім того, враховуючи правовий висновок, викладений у постанові від 11 листопада 2014 року в справі № 21-405а14, а також із метою формування однакових підходів до правильного застосування судами норм процесуального права в частині визначення правил підсудності або встановленої законом компетенції судів, судові палати в цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного Суду України вважають за необхідне висловити такий правовий висновок для визначення правил підсудності справ у сфері земельних відносин.

Згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій (далі субєкт владних повноважень).

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього субєкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників субєкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу субєкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного субєкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії субєкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ЗК України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обовязків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону…..

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в звязку з прийняттям субєктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обовязків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення субєкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та предявлятися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою предявлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення субєкта владних повноважень.»

Суд зазначає, що хоча вищезазначена постанова Верховного Суду України є правовим висновком щодо визначення процесуального закону, в порядку якого підлягає до розгляду спір про оскарження рішення органу місцевого самоврядування, яке має ненормативний характер та вичерпує свою дію після його прийняття, в сфері земельних відносин на підставі якого у особи виникає речове право на землю, однак поняття «земельна ділянка», як і будь - який інший обєкт нерухомості, в нашому випадку будівля, охоплюється визначенням ст. 181 Цивільного Кодексу України «Нерухомі і рухомі речі» Гл.13 «Речі. Майно», де річ це предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Враховуючи правовий висновок Верховного Суду України, як найвищого судового органу в системі судів загальної юрисдикції, щодо визначення юрисдикційної конкуренції розгляду спорів про оскарження дій та рішень органів місцевого самоврядування за якими особа набуває речові права на майно, беручи до уваги те, що предметом позовних вимог є оскарження юридичною особою, яка претендує на речові права щодо спірної будівлі в м. Тернополі по вул.. Живова, 17, дій органу місцевого самоврядування щодо прийняття рішення ненормативного характеру про оформлення права власності на річ за органом місцевого самоврядування, як юридичною особою, котре вичерпує свою дію після його прийняття, тобто існує спір про право, який за субєктним складом і предметом позову має ознаки господарського спору, суд, який розглядає справу в порядку адміністративного судочинства, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст.3, п.1 ч.1 ст.17, п.1 ч.1 ст.157, 244-2 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Провадження у справі №607/17668/15-а за позовом Тернопільського міського клубу любителів загартування та зимового плавання «НЕПТУН» до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Тернопільської міської ради про визнання протиправними дій ВК ТМР, щодо прийняття рішення 30 грудня 2009 року за №2140, яким вирішено оформити право власності за Тернопільською міською радою на будівлю Нептун комунального підприємства «Обєднання парків культури і відпочинку м. Тернополя», загальною площею 36, 1 кв.м. за адресою вул.. Живова, 17 в м. Тернополі закрити.

Розяснити позивачам про право звернення з позовом в порядку господарського процесуального кодексу України.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 5 днів з дня проголошення.

Головуючий суддя В.М.Братасюк