Справа № 826/8006/14
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/8006/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

19 жовтня 2016 року 08:15 справа №826/8006/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариство з обмеженою відповідальністю “Гера”

до

Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві

про

визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Кузьменку В.А. та ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року справу прийнято до провадження і призначено справу до розгляду.

В ході нового розгляду справи судом замінено первинного відповідача - ДПІ у Дніпровському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у місті Києві, на правонаступника – ДПІ у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві.

В судовому засіданні 18 лютого 2016 року представники позивача позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Зазначені податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі акта 14 квітня 2014 року №27/26-53-22-01-26-19252187 “Про результати позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю “Гера” (код ЄДРПОУ 19252187) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 року по 31.12.2013 року” (далі по тексту – акт перевірки).

В акті перевірки виявлено порушення пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.3, 198.6 статті 198, статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на суму 59 543,00 грн., у тому числі за червень, липень, вересень, листопада 2011 року, серпень, вересень, листопад, грудень 2012 року, січень, квітень, липень-грудень 2013 року; підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток в сумі 21 389,00 грн.

Зокрема, такі висновки контролюючого органу ґрунтуються на тому, що в ході перевірок контрагентів позивача ТОВ “Техно-Торг” та ТО “Торговий дім ІТ рішень” не підтверджено їх фактичну можливість виконати обумовлені угодами з позивачем господарські операції у зв’язку із відсутністю їх за зареєстрованим місцезнаходженням та відсутністю в останніх достатніх основних засобів для ведення господарської діяльності у задекларованих обсягах, а з приводу відносин позивача з ТОВ “Рітейл Бізнес Проект” відповідач наголошує на відсутності належного документального підтвердження фактичного отримання позивачем обумовлених договором послуг від контрагента.

У зв’язку із чим, контролюючий орган дійшов висновку, що господарські операції між позивачем і названими контрагентами фактично не відбувались, а мала місце лише імітація господарської діяльності, спрямована на отримання позивачем неправомірної податкової вигоди за рахунок зменшення об’єкта оподаткування податком на прибуток та формування податкового кредиту, що призвело до ненадходження до державного бюджету податків.

Позивач вважає протиправними податкові повідомлення-рішення, оскільки господарські операції підтверджені первинними документами та податковими накладними, а ТОВ “Гера” дотримано передбачені Податковим кодексом України умови для формування витрат, що враховуються при визначенні об’єкта оподаткування, та податкового кредиту.

Доводи відповідача, викладені в письмовому запереченні проти позову, повністю співпадають з висновками акта перевірки.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред’явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини п’ятої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов’язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Таким чином, на виконання вказівок Вищого адміністративного суду України, суду необхідно встановити зміст спірних правовідносин та надати оцінку вимогам позивача, викладеним у адміністративному позові.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України при розгляді справ даної категорії судам належить з’ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції та установлення зв’язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій ТОВ “Гера” з його контрагентами – ТОВ “Рітейл Бізнес Проект”, ТОВ “Техно-Торг” та ТОВ “Торговий дім ІТ рішень”; мету придбання та обставини використання придбаних товарів/послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб’єктність учасників господарської операції.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ “Гера” (замовник) та ТОВ “Рітейл Бізнес Проект” (виконавець) укладено договір №06-11 від 06 листопада 2012 року, за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов’язання надати наступні послуги: передпродажна підготовка терміналів, сканерів, принтерів, етикет-пістолетів. Роботи та послуги передбачають перевірку працездатності обладнання замовника, усунення виявлених недоліків обладнання (забруднення, заміна непрацюючих частин, заміна пошкодженої упаковки тощо).

Розділом 2 цього договору обумовлено, що виконавець зобов’язується виконати перевірку працездатності терміналів збору даних, сканерів, принтерів та етикет-пістолетів Замовника, забезпечити наявність та збереження обладнання замовника під час цієї перевірки, провести перевірку у відповідності з правилами техніки безпеки.

Замовник зобов’язується: своєчасно проводити розрахунки з виконавцем за виконані роботи (надані послуги), забезпечити виконавця усіма необхідними технічними засобами для виконання робіт по передпродажній підготовці обладнання, забезпечити виконавця місцем проведення перевірки у відповідності з правилами техніки безпеки.

Вартість робіт за договором становить 122 220,00 грн., у тому числі податок на додану вартість 20 370,00 грн.

Згідно наданих актів прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 24 грудня 2012 року №МАР-2020-3, від 19 грудня 2012 року №МАР-2020-2 та від 07 грудня 2012 року №МАР 2020-1 виконавцем надані наступні послуги: передпродажна підготовка сканерів (450 штук), принтерів (175 штук), етикет-пістолетів (910 штук) та терміналів (60 штук).

ТОВ “Рітейл Бізнес Проект” виписано на адресу позивача податкові накладні від 24 грудня 2012 року №44, від 19 грудня 2012 року №32, від 07 грудня 2012 року №13 на загальну суму 122 220,00 грн., у тому числі податок на додану вартість 20 370,00 грн.

Крім того, згідно з рахунком на оплату від 18 вересня 2012 року №ТД0002508, видатковою накладною від 18 вересня 2012 року №1191, податкової накладної від 18 вересня 2012 року №101, податкової накладної від 20 листопада 2012 року №127, рахунку на оплату від 20 серпня 2012 року №ТД0002148, видаткової накладної від 22 серпня 2012 року №1070, податкової накладної від 22 серпня 2012 року №127, рахунку на оплату від 31 жовтня 2012 року №ТД0003114, видаткової накладної від 02 листопада 2012 року №1527, податкової накладної від 02 листопада 2012 року №16, рахунку на оплату від 19 листопада 2012 року №ТД0003361, видаткової накладної від 20 листопада 2012 року №1638 позивач придбав у ТОВ “Торговий дім ІТ рішень” принтери термотрансферні на загальну суму 24 624,13 грн., у тому числі податок на додану вартість 4 104,02 грн.

Сума вартості придбаних у ТОВ “Рітейл Бізнес Проект” послуг відображена позивачем у складі витрат, що враховуються при визначенні об’єкта оподаткування у податковій декларації з податку на прибуток підприємства за відповідні звітні періоди. З акта перевірки також вбачається, що позивач у податкових деклараціях з податку на додану вартість за перевірений період відобразив, зокрема, суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ “Рітейл Бізнес Проект”, ТОВ “Торговий дім ІТ рішень” та ТОВ “Техно-торг” у зв’язку із придбанням послуг та товарів.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов’язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об’єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об’єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пунктів 138.4 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми свідчать, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Суд враховує наявність в матеріалах справи первинних документів по відносинам із виконавцями, однак звертає увагу, що формальна наявність у покупця первинних документів, необхідних для віднесення певних сум до складу витрат відповідного періоду не є безумовною підставою формування витрат, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та придбання товарів/послуг з метою їх використання у межах господарської діяльності платника податку.

Досліджуючи питання пов’язаності придбаних позивачем товарів та послуг з його господарською діяльністю, суд зазначає про наступне.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов’язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Зокрема, щодо взаємовідносин позивача із ТОВ “Рітейл Бізнес Проект” позивач стверджував, що надання послуг (виконання робіт) підтверджується наявними в матеріалах справи актами наданих послуг, які, на думку позивача, є достатніми документами для підтвердження реальності проведених операцій.

У той же час підписані за спірними операціями акти виконаних робіт (наданих послуг) та податкові накладні містять загальне посилання на номенклатуру поставки: передпродажна підготовка терміналів, сканерів, принтерів, етикет-пістолетів, без конкретизації та деталізації послуг, що не дає можливості встановити дійсний зміст послуги.

Позивачем не надано будь-яких результатів робіт/послуг, обумовлених положеннями вказаного договору, як от: актів виявлення недоліків та дефектів у терміналах, сканерах, принтерах, етикет-пістолетах; доказів списання дефектних товарів; складених контрагентом звітів щодо відповідності товарів встановленим вимогам, а також звітів щодо обсягу перевірених товарів тощо, які б вказували на те, що виконавцем (його фахівцями) на користь замовника виконувалися (надавались) хоча б якісь роботи та послуги, що зазначені у актах наданих послуг.

Разом з тим, під час розгляду даної справи судом не встановлено та матеріали справи не містять доказів наявності у ТОВ “Рітейл Бізнес Проект” власних або залучених фахівців у вказаних сферах, інших осіб для виконання спірних операцій, як і доказів наявності у контрагента позивача власної або орендованої оргтехніки, спеціального обладнання та приладдя для виконання спірних операцій.

Під час розгляду справи представник позивача не зміг конкретизувати, які конкретно особи виконували роботи та забезпечували робочий зв’язок з працівниками позивача, які конкретно технічні засоби при цьому використовувались; позивач також не надав доказів передоручення контрагентом виконання вказаних операцій іншим особам - субпідрядникам.

Стосовно взаємовідносин позивача із ТОВ “Торговий дім ІТ рішень” та ТОВ “Техно-торг” слід зазначити, що відповідно до наданих копій податкових накладних із вказаними підприємствами укладались договори поставки для здійснення господарських операцій з купівлі принтерів. Проте, в матеріалах справи зазначені договори відсутні.

Позивач не надав суду доказів фактичного здійснення перевезення придбаного товару, відвантаження та його отримання, технічної документації на продукцію (принтери та інше), яка зазвичай супроводжує виконання операцій такого роду.

Враховуючи викладене, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що здійснені ним господарські операції з ТОВ “Рітейл Бізнес Проект”, ТОВ “Техно-Торг” та ТОВ “Торговий дім ІТ рішень” носять реальний характер, а придбані товари та послуги пов’язані із господарською діяльністю ТОВ “Гера”.

Таким чином, висновки акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України в частині заниження податку на прибуток є обґрунтованими та не спростовуються матеріалами справи.

При цьому суд зазначає, що факт перерахування коштів користь контрагентів саме по собі не є підтвердженням фактичного здійснення операцій та в даному випадку самостійною підставою для формування спірної суми податкової вигоди, оскільки, рух цих коштів, виходячи з вищенаведеного, не забезпечений зв’язком з господарською діяльністю підприємств - учасників спірних операцій.

В частині висновків акта перевірки щодо неправомірного формування податкового кредиту з податку на додану вартість Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв’язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв’язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов’язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

З аналізу зазначених норм вбачається, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є відповідність податкової накладної порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Судом встановлено, що позивач відображав суми податку на додану вартість у складі податкового кредиту на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ “Рітейл Бізнес Проект”, ТОВ “Техно-Торг” та ТОВ “Торговий дім ІТ рішень”, у зв’язку з отриманням товарів та послуг.

Проте, наявність у позивача податкових накладних не є безумовною підставою для віднесення до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість по сумнівним господарським операціям.

Як зазначено вище при розгляді питання правомірності формування витрат, судом не встановлено факту використання в межах господарської діяльності позивача товарів та послуг, отриманих від ТОВ “Рітейл Бізнес Проект”, ТОВ “Техно-Торг” та ТОВ “Торговий дім ІТ рішень”, що виключає можливість формування податкового кредиту з податку на додану вартість по вказаним операціям.

Водночас, що стосується висновків ДПІ у Дніпровському районі про заниження позивачем податкових зобов’язань з податку на додану вартість на суму 32 807,00 грн. (стор. 15-16 акта перевірки) суд зазначає, що в акті перевірки позивача не розкрито змісту порушення позивачем податкового законодавства, обставин за яких воно вчинено та в порушення вимог підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України та Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22 грудня 2010 року №984 (що діяв на час виникнення спірних правовідносин), не наведено аналізу операцій, за якими не підтверджується податкові зобов’язання позивача, аналізу первинних документів за такими операціями тощо, що вказує на безпідставність таких висновків акта перевірки.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем частково доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ “Гера” підлягає частковому задоволенню.

Частина третя статті 4 Закону України “Про судовий збір” (в редакції, чинній на момент звернення до суду) встановлює, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Матеріали справи підтверджують, що за майнові вимоги позивач сплатив судовий збір у розмірі 196,17 грн. за подання адміністративного позову майнового характеру.

Частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, на користь Державного бюджету України належить стягнути з позивача суму судового збору, пропорційно до відхиленої частини вимог.

Так, суд встановив, що у процентному відношенні позивачу відмовлено у задоволенні майнових вимог у розмірі 61,3% (60 156,00 грн. з 98 087,00 грн.), тобто на користь Державного бюджету України належить присудити суму судового збору, за виключенням вже сплаченої суми судового збору, а саме 923,78 грн. (1 827,00 грн. х 61,3%) – 196,17 грн.).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Гера” задовольнити частково.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко