Справа № 2-а-4907/10/0270
Суддя: Загороднюк Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2010-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2010 р. Справа № 2-а-4907/10/0270

м. Вінниця

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Загороднюка Андрія Григоровича,

суддів Поліщук Ірини Миколаївни,

ОСОБА_1,

розглянувши у порядку письмового провадження матеріали справи

за позовом: ОСОБА_2

до: Державної судової адміністрації України (відповідач 1), територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області (відповідач 2)

про: визнання протиправною бездіяльність та стягнення недоплаченої заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ :

до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області (далі ТУ ДСА України у Вінницькій області) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недотриманої заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона з березня 1993 року є професійним суддею та в даний час працює головою Шаргородського районного суду Вінницької області. Позивач вважає, що в порушення ст. 130 Конституції України відповідачами протиправно допущено заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2006 року по листопад 2010 року у сумі 199409,0 грн. Як зазначила ОСОБА_2, посадовий оклад, починаючи з вказаного періоду неправомірно обрахувався виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 332,0 грн., що встановлено постановою Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року. Пункт 4-1 даної Постанови, яким передбачено розмір мінімальної заробітної плати для обчислення посадових окладів суддів, суперечив законодавству, зокрема Конституції України та Закону України "Про судоустрій України", а тому був скасований постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року, яка набрала законної сили.

У відповідності до заявлених позовних вимог позивач просить визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України та територіального управління Державної судової адміністрації України щодо невиплати їй заробітної плати у відповідності з нормативно-правовими актами, якими встановлена заробітна плата судді; стягнути з Державної судової адміністрації України заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01.01.2006 р. по 30.11.2010 р. в сумі 199409,0 грн.; зобовязати Державну судову адміністрацію України та територіальне управління Державної судової адміністрації України відповідно до розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет на 2010 рік" від 27.04.2010 року №2154-VI, провести з 01.12.2010 року перерахунок розміру заробітної плати; постанову допустити до негайного виконання.

Відповідачі, не погоджуючись з позовними вимогами, надали до суду заперечення (а.с.32-33). У своїх запереченнях вони вказали, що посадові оклади суддів можуть визначені постановою Кабінету Міністрів України, ДСА є лише розпорядником бюджетних коштів і не впливає на склад доходів та видатків держбюджету. Як стверджують відповідачі, асигнування для збільшення окладів не були передбачені в Державних бюджетах України на 2006-2009 роки, а відтак не були передбачені і у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ.

Крім того представник відповідачів зазначає, що оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009 року скасовано додаткову постанову Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2008 року, якою, в свою чергу, допущено поворот виконання постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року, тому і бездіяльність Державної судової адміністрації України не може бути визнана протиправною та кошти не можуть бути стягнуті. Враховуючи викладене, представник відповідачів просив суд у задоволенні позовних вимог до ДСА України та ТУ ДСА України у Вінницькій області відмовити в повному обсязі.

У судове засідання позивач не зявилася, попередньо зазначивши в позовній заяві про розгляд справи без її участі.

Представники ДСА України та ТУ ДСА України у Вінницькій області в судове засідання не зявились, надавши суду 27.12.2010 року заяву (вх. №28778) про розгляд справи без їх участі.

Частиною 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), передбачено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі сторони, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, суд вирішив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню виходячи з наступного.

Позивач з березня 1993 року працювала суддею Шаргороського районного суду Вінницької області, а з 07.08.2000 року і по теперішній час працює головою Шаргородського районного суду Вінницької області.

Посадовий оклад голови місцевого суду становить 8,5 розмірів мінімальної заробітної плати. Розмір вказаних посадових окладів визначено схемою посадових окладів керівників та суддів місцевих загальних судів, відповідно до додатку 6 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів". При цьому розмір посадових окладів встановлено виходячи із 332 грн. мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 95 Кодексу законів про працю України, мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт).

Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до ст. ст. 9 і 10 Закону України "Про оплату праці".

Згідно із ст. 9 Закону України "Про оплату праці", яка визначала умови визначення розміру мінімальної заробітної плати, розмір мінімальної заробітної плати визначається з урахуванням потреб працівників та їх сімей, вартісної величини достатнього для забезпечення нормального функціонування організму працездатної людини, збереження її здоровя набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а також загального рівня середньої заробітної плати, продуктивності праці та рівня зайнятості.

Мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 10 цього ж Закону встановлено, що розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, власників або уповноважених ними органів, які обєдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди, та переглядається залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Законами України "Про державний бюджет України" на 2006, 2007, 2008, 2009, 2010 роки, а також Законом України "Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати" встановлені наступні розміри мінімальної заробітної плати: у 2006 році з 01.01.2006 року - 350 грн., з 01.07.2006 року 375 грн., з 01.12.року 400 грн.; у 2007 році з 01.07.2007 року - 420 грн., з 01.12.2007 року 450 грн.; у 2008 році з 01.01.2008 року - 515 грн., з 01.04.2008 року 525 грн., з 01.10.2008 року 545 грн., з 01.12.2008 року 605 грн.; у 2009 році: з 01.01.2009 року - 605 грн., з 01.04.2009 року - 625 грн., з 01.07.2009 року - 630 грн., з 01.10.2009 року - 650 грн., з 01.11.2009 року - 744 грн.; у 2010 році з 01.01.2010 року - 869 грн., з 01.04.2010 року - 884 грн., з 01.07.2010 року - 888 грн., з 01.10.2010 року - 907 гривень.

Як вбачається з позовної заяви та наданих письмових заперечень проти позову, сторони не оспорюють наявності обставин, встановлених у рішенні Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року. Представник ДСА України та ТУ ДСА у Вінницькій області також не заперечує того, що відповідні перерахунки розміру заробітної плати, з урахуванням вказаних розмірів мінімальної заробітної плати, проведені не були.

Оцінюючи доводи сторін при встановленні обставин справи, суд керується ч. 3 ст. 72 КАС України, згідно з якою обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Щодо розміру заявлених позовних вимог суд дослідив подані позивачем розрахунки сум заборгованості по заробітній платі. Судом також досліджені рішення кваліфікаційної комісії суддів Вінницької області, розрахункові листи позивача за 2006, 2007, 2008, 2009, 2010 роки.

З матеріалів справи судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі позивача виникла з 01.01.2006 року.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідачів та наданих у справу доказів суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів та діяльності суддів. У державному бюджеті для реалізації цього завдання окремо визначаються видатки на утримання судів та оплату праці суддів. Відповідно до Закону України "Про судоустрій України", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, організаційне забезпечення судів загальної юрисдикції покладено на Державну судову адміністрацію України та її територіальні управління.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій України", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин у періоді з 01.01.2006 року по 02.08.2010 року, передбачено, що однією з гарантій самостійності судів і незалежності суддів є належне матеріальне та соціальне забезпечення судді. Поряд з тим, п. 8 ч. 4 ст. 47 Закону України Про судоустрій та статус суддів, який діє на момент виникнення спірних правовідносини у період з 03.08.2010 року по 30.11.2010 року, визначено, що незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-1/2004, про офіційне тлумачення положень ч. 1 та ч. 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 3 Закону України "Про статус суддів", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, гарантії незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального та соціального забезпечення, не можуть бути скасовані або занижені без відповідної компенсації. По своїй суті пільги, компенсації і гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів, або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається. Надання суддям таких пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від бюджетного фінансування.

03.09.2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 865 "Про оплату праці суддів", якою затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, Вищих Спеціалізованих судів, апеляційних і місцевих судів згідно з додатку 1-6. Посадові оклади, передбачені цією Постановою встановлювались, виходячи із кількості розмірів мінімальної заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року №1310 доповнено постанову Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року пунктом 4-1 такого змісту: "Установити, що розміри посадових окладів передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не проводиться."

Однак, постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року, що набула законної сили згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до держави Україна, Кабінету Міністрів України, Державного Казначейства України, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та окремих положень постанови Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року, визнано протиправною та скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів". Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009 року згадані судові рішення залишено без змін.

Таким чином, суд вважає, що рішеннями вказаних вище судів відновлено в повному обсязі постанову Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів" у співвідношенні посадових окладів до розміру мінімальної заробітної плати, яка набрала чинності з 01.01.2006 року. Тобто, розмір посадового окладу суддів повинен встановлюватись виходячи з розміру мінімальної заробітної плати помноженому на відповідний коефіцієнт (для голови місцевого суду - 8,5 розмірів мінімальної заробітної плати) та змінюватись відповідно зі зміною розміру заробітної плати.

Рішенням Конституційного Суду України від 24.06.1999 року № 6-рп/99 у справі про фінансування судів зазначено, що видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про статус суддів", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин у періоді з 01.01.2006 року по 02.08.2010 року, гарантії незалежності суддів не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Фінансове та матеріально-технічне забезпечення суддів і судів гарантується державою. Поряд з тим, ч. 6 ст. 47 Закону України Про судоустрій та статус суддів встановлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

У Рішенні Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, справа № 1-15/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), положення ч.1 ст. 129, ч. 1 ст. 130 Конституції України у взаємозв'язку із положеннями ст. 11, 44 Закону України "Про статус суддів" створюють механізм захищеності судової влади, який Верховна Рада України повинна врахувати, приймаючи Державний бюджет України на відповідний фінансовий рік. Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів не забезпечує повного і незалежного здійснення правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією України права людини і громадянина на судовий захист.

Статтею 123 Закону України "Про судоустрій України", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що розмір заробітної плати (грошового забезпечення) судді повинен забезпечувати його фінансову незалежність, визначається відповідно до закону про статус суддів та інших нормативно-правових актів щодо умов оплати праці суддів і не може бути зменшений.

З викладеного вбачається, що норми, які регулюють матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені відповідно ст. ст. 44, 45 Закону України "Про статус суддів", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації.

При цьому судом зясовано, що нарахування заробітної плати позивачу проводилось без врахування відповідних положень, тобто не на підставах, що передбачені Конституцією та законами України, у звязку з чим утворилась відповідна заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2006 року по 30.11.2010 року в розмірі 199409, гривень.

Статтею 34 Закону України "Про оплату праці" передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року №1427, компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 01.01.1998 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" встановлено, що починаючи з березня 2003 року індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, державної допомоги та компенсаційних виплат, крім тих, які зазначені у пункті 3 цього Порядку), щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Таким чином за втрату частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати позивач має право на компенсацію та індексацію.

Зокрема, відповідно до наданого ОСОБА_2 розрахунку заробітної плати, яка підлягає нарахуванню в розмірі мінімальної заробітної плати, передбаченої Законами України про Державний бюджет України на 2006-2010 роки (а.с. 12), сума заборгованості по заробітній платі та індексації частини заробітної плати за період з 01.01.2006 року по 30.11.2010 року, яка підлягає виплаті позивачу, становить 199409,0 гривень.

Суд вважає, що причиною невиплати вказаних коштів є бездіяльність відповідачів у справі.

Так, згідно ст. 126 Закону України "Про судоустрій України", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, Державна судова адміністрація України здійснювала матеріальне і соціальне забезпечення суддів. Відповідно до ч.1 ст. 128 вказаного Закону, Територіальні управління державної судової адміністрації є територіальними органами Державної судової адміністрації України.

Відповідно ч. 2 п. 1 до Указу Президента України "Про Положення про Державну судову адміністрацію України" від 03.03.2003 року на ДСА України покладено обовязок щодо організаційного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, інших органів та установ судової системи, а ч. 4 п. 3 даного Указу передбачає, що основним завданням ДСА України є здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів та працівників судів.

Крім того, п. 4 Положення встановлено, що ДСА України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: готує матеріали для формування пропозицій до державного бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування; виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та діяльності кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів, органів суддівського самоврядування, інших органів і установ судової системи та ДСА України; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів.

Так як Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів передбачених в Державному бюджеті на утримання суддів, тому несе відповідальність за фінансове забезпечення кожного суду. А оскільки остання не виконала в повному обсязі вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року щодо нарахування та виплати заробітної плати та щомісячного грошового утримання позивачу, в її діях вбачаються очевидні ознаки бездіяльності, яка виходячи з обставин справи є протиправною.

Крім того, відповідно до ст. ст. 120, 126, 128 Закону України "Про судоустрій", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, Положення про Державну судову адміністрацію України, функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансування видатків на матеріальне забезпечення суддів виконує Державна судова адміністрація України та її територіальні відділення.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що права та інтереси позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправною відповідної бездіяльності Державної судової адміністрації України та територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, а також стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумах, визначених наявними у справі розрахунками.

Частиною 1 ст. 256 КАС України визначено, що негайно виконуються постанови суду щодо присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Однак, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а в матеріалах справи відсутні докази понесених ним судових витрат, суд дійшов висновку про відсутність підстав для такої компенсації.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України та територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо невиплати ОСОБА_2 заробітної плати у відповідності з нормативно-правовими актами, якими встановлена заробітна плата судді.

Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_2 з єдиного рахунку Державного бюджету України №4024, відкритого у Державному казначействі України, МФО 820172, передбаченого на виконання рішень суддів на користь суддів, заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2006 року по 30.11.2010 року у розмірі 199409,0 грн. (сто дев'яносто дев'ять тисяч чотириста дев'ять гривень 00 копійок).

Зобов'язати Державну судову адміністрацію України та територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області відповідно до розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет на 2010 рік" від 27.04.2010 року №2154-VI, провести з 01.12.2010 року ОСОБА_2 перерахунок розміру заробітної плати.

Постанову в частині виплати ОСОБА_2 заробітної плати у межах стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Загороднюк Андрій Григорович