Справа № 822/1503/16
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/1503/16

Головуючий у 1-й інстанції: Божук Д.А.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

11 жовтня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Хмельницької області про визнання бездіяльності протиправною, визнання незаконним та скасування наказу, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Апеляційного суду Хмельницької області про визнання бездіяльності протиправною, визнання незаконним та скасування наказу, стягнення моральної шкоди.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

10 жовтня 2016 року за вх. № 12098/16 від відповідача до Вінницького апеляційного адміністративного суду надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якому зазначено про розгляд справи без їх участі.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлено завчасно та належним чином причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

За таких обставин, а також враховуючи, що судом участь сторін в судовому засіданні не визнавалась обов'язковою, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Згідно з частиною 6 статті 12, частиною 1 статті 41 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечення, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, наказом голови Апеляційного суду Хмельницької області від 30.06.2016 №87/05-04 ОСОБА_2 з 01.08.2016 року по 22.08.2016 року надано частину щорічної оплаченої відпустки, а за решту невикористаної за цей період відпустки наказано виплатити грошову компенсацію та допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Всупереч вимог ч.1 ст.21 Закону України "Про відпустки", за три дні до початку відпустки заробітна плата виплачена не була, у зв'язку з чим позивач звернувся до голови Апеляційного суду Хмельницької області із заявою з проханням перенести відпустку, відповідно до ч.4 ст.80 КЗпП України та ч.4 ст.11 Закону України "Про відпустки".

01.08.2016 року головою Апеляційного суду Хмельницької області видано новий наказ №111/05-04/ про надання відпустки ОСОБА_2 з 12.09.2016 року.

Вважаючи дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено ОСОБА_2 заробітну плату за час щорічної оплачуваної відпустки, допомоги на оздоровлення, згідно з наказом № 87/05-04від 30.06.2016 року.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996 року №504/96-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон №504/96-ВР) встановлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 2 Закону №504/96-ВР передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Згідно зі ст.21 Закону №504/96-ВР, заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Відповідно до Європейської конвенції про обчислення строків (далі-Конвенція) від 16.05.1972 для цілей цієї Конвенції термін "dies a quo" означає день, з якого починається відлік строку, а термін "dies ad que" означає день, у який цей строк спливає. Відповідно до ст.3 Конвенції строки, обчислені у днях, тижнях, місяцях і роках, починаються опівночі dies a quo і спливають опівночі dies ad quem. Проте положення попереднього пункту не заважають тому, щоб та чи інша дія, яка має бути здійснена до спливу встановленого строку, виконувалася у день dies ad quem лише до закінчення нормального робочого часу.

Як було встановлено з матеріалів справи, згідно наказу голови Апеляційного суду Хмельницької області від 30.06.2016 року №87/05-04/, наказано: надати судді апеляційного суду ОСОБА_2 з 01.08.2016 року по 22.08.2016 року частину щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 16 робочих днів (22 календарних дні) за період роботи з 02.02.2015 року по 01.02.2016 року; виплатити грошову компенсацію за частину щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 12 робочих дні за період роботи з 02.02.2015 року по 01.02.2016 року, 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за період роботи з 02.02.2015 року по 01.02.2016 року; виплатити допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Отже, якщо першим днем відпустки позивача є 01.08.2016 року, то останнім днем виплати ОСОБА_2 є 28.07.2016 року. Проте, всупереч Закону України "Про відпустки" кошти у встановлений законодавством строк позивачу виплачені не були.

Таким чином, аналізуючи зазначене вище, судова колегія приходить до висновку, що Апеляційним судом Хмельницької області було протиправно не нараховано та не виплачено заробітну плату за час щорічної оплачуваної відпустки, допомоги на оздоровлення, згідно з наказом №87/05-04 від 30.06.2016 року.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено те, що позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу голови Апеляційного суду Хмельницької області №111/05-04 від 01.08.2016 року про надання відпустки з 12.09.2016 року не належать до задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, у зв'язку з порушенням вимог ст.21 Закону №504/96-ВР, а саме несвоєчасною виплатою позивачу заробітної плати, 29.07.2016 року ОСОБА_2 звернувся до голови Апеляційного суду Хмельницької області з заявою про перенесення відпустки з розрахунком, щоб її початок був не раніше як за три дні до виконання зазначених вище вимог.

Згідно наказу голови Апеляційного суду Хмельницької області від 01.08.2016 року №111/05-04/, наказано судді апеляційного суду ОСОБА_2 надати з 12.09.2016 року по 03.10.2016 року частину щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 16 робочих днів (22 календарних дні) за період роботи з 02.02.2015 року по 01.02.2016 року, виплатити грошову компенсацію за частину щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 12 робочих дні за період роботи з 02.02.2015 року по 01.02.2016 року, 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за період роботи з 02.02.2015 року по 01.02.2016 року та виплатити допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Зазначеним наказом скасовано наказ від 30.06.2016 року №87/05-04/.

Підставою для видання наказу голови Апеляційного суду Хмельницької області від 01.08.2016 року №111/05-04/ стала заява позивача від 29.07.2016 року щодо перенесення відпустки з тим розрахунком, щоб її початок був не раніше як за три дні до виконання позивачем вимог ч.1 ст.21 Закону №504/96-ВР.

Однак суд апеляційної інстанції зазначає, що ОСОБА_2 в своїй заяві від 29.07.2016 року не було зазначено бажаної дати для початку та закінчення його відпустки, а також суд звертає увагу, що позивач не звертався із заявою про надання йому відпустки за період роботи з 02.02.2016 року по 01.02.2017 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає що оскаржуваний наказ винесено на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

Щодо вимоги зазначеної в апеляційній скарзі ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пп.2 ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що слід надати оцінку тому, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ч.1 ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, заявляючи вищезазначену вимогу апелянт жодним чином її не обґрунтовує та не надає будь-яких доказів в розумінні ст.ст. 69-70 КАС України, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість та безпідставність даної вимоги.

Проаналізувавши доводи апелянта (ОСОБА_2) та наявні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов до твердження, що вони є необґрунтованими та такими, що не відповідають положенням норм чинного законодавства.

За таких обставин, судова колегія апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, у зв'язку із чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для задоволення вимог апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі протягом трьох днів з дня закінчення розгляду справи.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Граб Л.С.