Справа № 810/1961/16
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2016-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/1961/16

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2016 року 810/1961/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Панченко Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» до Києво-Святошинської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про зобов’язання вчинити певні дії та стягнення пені за несвоєчасне перерахування бюджетного відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» (надалі також – позивач, або ТОВ «Васт–Транс») з позовом до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог (а.с. 90-93; 116-117), просить суд:

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 01.08.2016 відкрито провадження в адміністративній справі №810/1961/16, закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

У зв’язку з проведеною реорганізацією деяких територіальних органів Державної фіскальної служби та зміною назви відповідача-1 у справі, Державну податкову інспекцію у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області було замінено на Києво-Святошинську об’єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області (надалі також ДПІ у Києво-Святошинському районі або відповідач-1).

Разом з цим, всупереч пункту 200.12 статті 200 Податкового кодексу, ДПІ у Києво-Святошинському районі у встановленому порядку та строки не подала до органу, що здійснює казначейське обслуговування, висновок про суму бюджетного відшкодування, що призвело до неотримання позивачем на розрахунковий рахунок суми бюджетного відшкодування, чим порушено права та законні інтереси ТОВ «Васт-Транс», як добросовісного платника податків.

ДПІ у Києво-Святошинському районі позов не визнала, заперечення надала суду у письмовій формі та просила суд у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень зазначила, що чинним законодавством не передбачено можливості відшкодування податку на додану вартість у спосіб судового стягнення, і зазначає, що відшкодування з державного бюджету податку на додану вартість є виключним повноваженням податкового органу.

Інший відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області не надходив висновок від ДПІ у Києво-Святошинському районі про відшкодування позивачу податку на додану вартість, а відтак казначейство не мало підстав для перерахування відповідних сум на його рахунок.

Представники сторін у судове засідання, призначене на 01.09.2016, не з’явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Разом з цим матеріали справи містять клопотання сторін про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд ухвалив розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» зареєстроване Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області 19.03.1999 як юридична особа, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №087855 (а.с. 56) та є платником податку на додану вартість.

З вказаною податковою декларацією позивачем було також подано розрахунок суми бюджетного відшкодування (додаток 3 до податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2011 року) (а.с. 14) та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування (додаток 4 до податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2011 року) (а.с.15).

Листом від 11.06.2016 №7202/10/10-13-15-01 ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області повідомила позивача, що надати інформацію про дату прийняття та направлення до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів висновків по ТОВ «Васт-Транс» із зазначенням суми, що підлягають бюджетному відшкодуванню є неможливим з огляду на вилучення відповідних документів СВ ПМ ДПІ у Києво-Святошинському районі у рамках розслідування кримінального провадження, порушеного за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 205 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво) (а.с. 43).

Неперерахування відповідачами на користь позивача відповідної суми бюджетного відшкодування за грудень 2011 року стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України,бюджетне відшкодування – це відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків закріплено у статті 200 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пунктами 200.2 та 200.3 статті 200 Податкового кодексу України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу – зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг;

б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду. За приписами пункту 200.7 статті 200 Податкового кодексу України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Пунктом 200.7 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

До декларації додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування, а також оригінали митних декларацій (примірників декларанта), що підтверджують вивезення товарів (супутніх послуг) за межі митної території України (пункт 200.8 статті 200 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 200.10 Податкового кодексу України протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, податковий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних.

При цьому, за наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки. (пункт 200.11 статті 200 Податкового кодексу України).

У силу положень пункту 200.12 статті 200 Податкового кодексу України орган державної податкової служби зобов'язаний у п'ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу Державного казначейства України висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

У свою чергу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, на підставі отриманого висновку відповідного органу державної податкової служби, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п'яти операційних днів після отримання висновку органу державної податкової служби (пункт 200.13 статті 200 Податкового кодексу України).

З системного аналізу викладених положень слідує, що у разі виконання платником податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування, передбачених пунктами 200.7 та 200.8 статті 200 Податкового кодексу України вимог, та підтвердження достовірності нарахування такого відшкодування органом державної податкової служби за результатами проведення камеральної чи документальної позапланової виїзної перевірки, цей орган зобов’язаний у п’ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу Державного казначейства України висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Протягом п’яти операційних днів після отримання зазначеного висновку орган Державного казначейства України повинен видати платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку.

Будь-яких зауважень стосовно правильності проведених позивачем математичних розрахунків суми бюджетного відшкодування у декларації з ПДВ за грудень 2011 року представник відповідача також не висловив.

Суд також зауважує, що відповідачем не було надано доказів прийняття контролюючим органом податкових повідомлень-рішень, якими б було зменшено суму бюджетного відшкодування по декларації з ПДВ за грудень 2011 року.

З урахуванням викладеного, суд виходить з того, що контролюючим органом було підтверджено правомірність визначення ТОВ «Васт-Транс» суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за грудень 2011 року.

Частиною 2 статті 45 Бюджетного кодексу України зазначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Механізм взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість визначає Порядок взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 17.01.2011 року № 39 (далі – Порядок).

Згідно з пунктами 6 та 7 Порядку, у разі коли за результатами проведення перевірок платника податку, з урахуванням вимог статей 73 і 83 Податкового кодексу України, підтверджено достовірність нарахованої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, орган державної податкової служби складає висновок про суми відшкодування податку на додану вартість (далі - висновок), в якому зазначає суму, що підлягає відшкодуванню з державного бюджету.

Орган державної податкової служби за місцем реєстрації платника податку зобов'язаний подати органові державної казначейської служби висновок протягом: трьох робочих днів після закінчення камеральної перевірки податкової декларації платника податку, який має право на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість; п'яти робочих днів після закінчення перевірки платника податку, який не має права на автоматичне відшкодування податку на додану вартість.

Пунктом 8 Порядку визначено, що державна податкова служба надсилає на постійній основі до Державної казначейської служби узагальнену інформацію про обсяги сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість, визначені у висновках. Порядок та строки надсилання такої інформації визначаються Державною податковою службою.

На підставі висновку та узагальненої інформації про обсяги сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість, визначені у висновках, орган державної казначейської служби перераховує платникові податку зазначену у висновку суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку, відкритий в обслуговуючому банку, протягом:трьох операційних днів після отримання висновку в разі, коли платник податку має право на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість; п'яти операційних днів після отримання висновку в разі, коли платник податку не має права на автоматичне відшкодування податку на додану вартість (пункт 9 Порядку).

Таким чином, системно проаналізувавши викладені законодавчі норми, суд дійшов висновку про те, що у разі підтвердження достовірності нарахованої суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість, складання висновку про суми відшкодування податку на додану вартість та його надіслання до відповідача-2 є обов'язком відповідача-1.

Проте ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області не було направлено до відповідного територіального органу Державного казначейства України у встановлений пунктом 8 Порядку строк висновок із зазначенням вищевказаної суми, яка підлягає відшкодуванню позивачу, що на думку суду свідчить про протиправну бездіяльність з боку відповідача-1.

Відповідно до приписів пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України суми податку не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість.

Згідно з пунктом 200.17 статті 200 Податкового кодексу України джерелом сплати бюджетного відшкодування (у тому числі заборгованості бюджету) є доходи Державного бюджету України. Забороняється обумовлювати або обмежувати виплату бюджетного відшкодування наявністю або відсутністю доходів, отриманих від цього податку в окремих регіонах України.

Визначаючись щодо належного способу захисту прав платника податків у контексті викладених положень чинного законодавства та зважаючи на протиправну бездіяльність відповідача-1, суд зауважує наступне.

Так, зміст викладених положень Податкового кодексу України та Порядку свідчить, що бюджетне відшкодування ПДВ здійснюється органом державного казначейства з дотриманням процедури та на умовах, встановлених статтею 200 Податкового кодексу України та Порядком, на підставі податкової декларації та заяви про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації у п’ятиденний термін з дня надходження від податкового органу висновку.

Тобто чинним законодавством безальтернативно визначений алгоритм дій платника податків, контролюючого органу та органу казначейства у правовідносинах, пов’язаних з отриманням бюджетного відшкодування з ПДВ на рахунок у банку (системі електронного адміністрування ПДВ).

Цей порядок (алгоритм) не передбачає можливості отримання бюджетного відшкодування ПДВ у спосіб судового стягнення безпосередньо (водночас) зі здійсненням судового контролю над рішеннями податкових органів, ухвалених за результатами перевірки сум ПДВ, заявлених до відшкодування або окремо від здійснення такого контролю.

Саме на такому розумінні положень чинного законодавства наполягає Верховний Суд України в постанові №21-881а15 від 16.09.2015, прийнятій за наслідками перегляду судових рішень в адміністративних справах з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У цій постанові Верховний Суд України дійшов висновку, що відшкодування з Державного бюджету України ПДВ є виключними повноваженнями податкових органів та органів державного казначейства, а відтак суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання про стягнення такої заборгованості.

У зв’язку з цим Верховний Суд України зазначив, що рішення судів про задоволення позовних вимог про стягнення бюджетної заборгованості з ПДВ є помилковими з огляду на те, що така вимога позивача не є правильним способом захисту прав платника ПДВ. У цьому випадку правильним способом захисту позивача є вимога про зобов’язання відповідача до виконання покладених на нього Законом і підзаконними актами обов’язків щодо надання органу казначейства висновку щодо суми, яка підлягає відшкодуванню з бюджету.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Під час розгляду справи відповідач-1 наполягав на необхідності застосування наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду, оскільки право на бюджетне відшкодування у позивача виникло 24.02.2012, водночас з даним адміністративним позовом ТОВ «Васт-Транс» звернулось лише 10.06.2016, тобто більш ніж через три роки з дня виникнення права на бюджетне відшкодування.

Як вже зазначалось судом, передумовою направлення до органу казначейства висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету є проведення камеральної перевірки (пункт 200.10 статті 200 Податкового кодексу України), або ж документальної перевірки, у разі, коли податковий орган вважає, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства (пункт 200.11 статті 200 Податкового кодексу України).

За умови підтвердження податковою інспекцією достовірності показників від'ємного значення з ПДВ, бюджетне відшкодування ПДВ здійснюється без участі платника податків – на підставі висновку податкового органу, що направляється до органу казначейства, та не вимагає від платника податків вчинення будь-яких дій, як-то подання додаткових заяв, чи самостійного звернення до органу казначейства.

У свою чергу, у разі не підтвердження заявленої до відшкодування суми ПДВ (її частини), податкова інспекція надсилає платнику податків податкове повідомлення-рішення про перевищення заявленої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість (про зменшення від’ємного значення суми податку на додану вартість платника).

У контексті викладеного, в обґрунтування причин, з яких ТОВ «Васт-Транс» звернулось з даним позовом лише у червні 2016 року представник позивача зазначив, що після спливу строків, протягом яких контролюючий орган мав би здійснити камеральну (документальну) перевірку заявленого бюджетного відшкодування ПДВ, товариство неодноразово зверталось до ДПІ у Києво-Святошинському районі з вимогами надати інформацію про результати перевірок та відомості про направлення до органів казначейства відповідних висновків.

Проте контролюючий орган від надання відповідей по суті звернень ухилявся, у зв’язку з чим товариству було невідомо про результати перевірок, а отже, чи були заявлені у декларації з ПДВ за грудень 2011 року суми підтвердженими.

Під час розгляду справи судом було проаналізовано відповіді ДПІ у Києво-Святошинському районі, надані на запити позивача щодо порядку та строків проведення бюджетного відшкодування ПДВ, у тому числі за грудень 2011 року, зокрема, від 26.05.2015 №3895/10/10-13-15-01, від 11.06.2015 №7195/10/10-13-15-01, від 11.06.2015 №7202/10/10-13-15-01 та з’ясовано, що вказані відповіді містять лише посилання на положення податкового законодавства щодо порядку проведення та оформлення камеральних перевірок та отримання бюджетного відшкодування.

Водночас жодна з вказаних відповідей не містила інформації про підтвердження або не підтвердження податковим органом суми від'ємного значення ПДВ, заявленого до бюджетного відшкодування у податковій декларації з ПДВ за грудень 2011 року.

Слід зауважити, що під час розгляду справи представник відповідача-1, хоча і не заперечував щодо проведення відповідної перевірки та підтвердження заявлених до відшкодування сум ПДВ, не зміг на вимогу суду надати відповідні довідки, складені за результатами таких перевірок.

За викладених обставин суд погоджується з доводами представника позивача, що товариство протягом тривалого часу було позбавлене об’єктивної можливості з’ясувати, чи була підтверджена заявлена у податковій декларації з ПДВ за грудень 2011 року сума від’ємного значення з ПДВ.

Суд зазначає, що право на бюджетне відшкодування ПДВ є майновим правом позивача, захист якого гарантовано частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка набрала чинності для України 11.09.1997 і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У справі «Кечко проти України» Європейський Суд з прав людини констатував, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях застосування статті 1 Протоколу №1 Конвенції.

У справах «Інтерсплав проти України» (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03) було зазначено, що затримки у відшкодуванні ПДВ можна вважати втручанням у право на мирне володіння своїм майном, а постійні затримки відшкодування і компенсації у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, так само як і стан невизначеності щодо часу повернення коштів, порушує «справедливий баланс» між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном.

Така позиція Європейського суду з прав людини свідчить на користь висновку, що затримки у відшкодуванні від'ємного значення ПДВ для цілей застосування Конвенції розглядається як позбавлення власності.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

Суд повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою («PrinceHans-Adam II ofLiechtenstein v. Germany»).

У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

Незважаючи на дотримання позивачем умов повернення від'ємного значення з ПДВ, податковий орган своїх обов’язків в частині складання та направлення до органу казначейства висновку не виконує, чим фактично позбавляє ТОВ «Васт-Транс» права власності на належне йому майно, що є не припустимим у державі, де діє принцип верховенства права, а право власності є непорушним.

Тому, зважаючи на триваючу бездіяльність відповідача-1 та враховуючи, що у демократичному суспільстві кожен повинен мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у його права, заява відповідача-1 про застосування наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України пені за несвоєчасне перерахування бюджетного відшкодування податку на додану вартість за грудень 2011 року, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Оскільки зазначену вище суму ПДВ відповідачами у строки, встановлені пунктом 200.13 статті 200 Податкового кодексу України не відшкодовано, позивач набув право на нарахування пені у порядку, встановленому пунктом 200.23 статті 200 Податкового кодексу України.

При цьому неподання податковим органом після закінчення перевірки до органу Державного казначейства України висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету, та непогашення у зв’язку з цим заборгованості бюджету з ПДВ, не позбавляє платника податку права пред’явити вимоги про стягнення зазначеної пені.

Аналогічний висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03.06.2014 № 21-131а14.

Днем коли відповідачі зобов’язані були завершити вчинення відповідних дій та виплатити позивачу бюджетне відшкодування є 05.03.2012. Днем постановлення рішення суду у даній справі є 01.09.2016, отже періодом, за який належить нараховувати пеню є період з 05.03.2012 по 01.09.2016.

Розраховуючи суму пені за вказаний період позивач врахував зміни у розмірах облікової ставки НБУ, що відбулись за період з 11.06.2012 по 29.08.2016. Однак спосіб, у який провів розрахунок пені позивач, не узгоджується з вимогами пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, відповідно до якої при обчисленні пені має враховуватися облікова ставка НБУ, встановлена на момент виникнення пені, протягом строку дії такої пені, включаючи день погашення.

Тобто облікова ставка НБУ фіксується на момент виникнення пені та будь-які зміни її розміру в подальшому при обчислені пені в порядку пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України не враховуються.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, відповідачі суду не надали.

Беручи до уваги наведене у сукупності, повно і всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розглядаючи заяву позивача про встановлення судового контролю за виконанням цієї постанови, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, зобов'язання суб'єкта владних повноважень подавати до суду звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не обов'язком.

У даному випадку суд не знайшов, а позивачем не наведено достатніх підстав, які б свідчили про необхідність встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Платіжними дорученнями №4474 від 08.06.2016 на суму 1378,00 грн. та №5073 від 16.08.2016 на суму 2489,28 грн. позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3867,28 грн. Отже, позивачем зайво було сплачено 1378,00 грн. судового збору.

За наслідками розгляду справи немайнові вимоги позивача були задоволені у повному обсязі, натомість майнові вимоги були задоволені у частині, що складає 63% від заявлених.

З урахуванням викладено, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача-1 на користь позивача, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, становить 2246,14 грн. [(1378 + (1378х63%)].

При цьому, присуджуючи на користь позивача судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань лише відповідача-1, суд виходив з того, що саме протиправна бездіяльність останнього потягла затримку у виплаті належних позивачеві сум, позаяк за відсутності відповідного висновку відповідач-2 не мав правових підстав для перерахунку коштів.

Відповідно до статті Закону України «Про судовий збір» в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Розглянувши клопотання позивача про повернення судового збору суд дійшов висновку, що сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 1378,00 грн. згідно з платіжним дорученням від 08.06.2016 №4474 підлягає поверненню на його користь як така, що сплачена понад встановлений Законом України «Про судовий збір» розмір.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панченко Н.Д.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 01.09.2016.