Справа № 820/3749/16
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

03 жовтня 2016 р. № 820/3749/16

Харківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Тітова О.М.., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Дуа до Управління Державної міграційної служби України у Київській області про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 Дуа , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив суд скасувати рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_2 ОСОБА_1 Дуа, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняте УМВС України в Київській області.

В обґрунтування позову зазначила, що у травні 2016р. Управлінням ДМС України в Київській області було прийнято рішення щодо дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1 Дуа, 21.12.1985р.н. Зазначене рішення було прийнято відповідачем на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іміграцію». Позивач зазначила, що у неї в Україні народилися діти: ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 Зионг, ІНФОРМАЦІЯ_3, які набули громадянства України і вона з ними мешкає в Україні. Позивач вважає рішення противоправним, незаконним і необґрунтованим, оскільки порушує права, свободи і законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, та вважає його таким, що підлягає скасуванню.

Позивач в судове засідання не прибула, була повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи, надала клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, був повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, надав проти позову письмові заперечення та просив відмовити у позові в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що в спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки визначене ч. 1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завдання адміністративного судочинства залишається незмінним при розгляді будь-якої адміністративної справи, і дотримання вказаного завдання є обов'язковим в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України, то з огляду на приписи ст.41, ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, зібравши докази, що в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, доходить висновку, що справа має бути розглянута та вирішена на підставі наявних в ній доказів в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 Дуа, ІНФОРМАЦІЯ_4, є громадянкою ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_2, паспорт VNM № 1016710 від 20.07.2006 року, зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, гуртожиток.

З матеріалів особової справи № 60564 громадянки СРВ ОСОБА_1 Дуа, вбачається, що 12.10.2007 року громадянка ОСОБА_1 Дуа звернулась до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію у Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є матір'ю іммігранта та її неповнолітній син ОСОБА_6 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. З ст. 8 Закону України «Про громадянство України»

В Україні у позивача, громадянки СРВ ОСОБА_1 Дуа народилися діти: ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 Зионг, ІНФОРМАЦІЯ_3, які набули громадянства України і вона разом з ними мешкає в Україні.

04.05.2016 року Начальником УДМС України в Київській області затверджено висновок «Про перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянці ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_1 Дуа», згідно якого встановлено наступне.

30 березня 2016 року до Управління ДМС України в Київській області надійшов запит з ДМС України щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_1 Дуа.

У ході перевірки було встановлено, що громадянка СРВ ОСОБА_7 Дуа, ІНФОРМАЦІЯ_4, 12.10.2007 року звернулась до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є матір'ю іммігранта та її неповнолітній син ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_7, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини З статті 8 Закону України «Про громадянство України».

08.11.2007 року ВГІРФО ГУМВС України в Київській області було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання серії КВ № 13402/60564.

Перевіркою встановлено, що вказане рішення прийнято не на підставах, передбачених Законом України «Про імміграцію». Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, а зокрема батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Проте, неповнолітній ОСОБА_6 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, на момент прийняття документів у його матері, не мав дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено йому належність до громадянства України.

Так, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка недосягла десяти років, є місце проживання її батьків. Тобто отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком до 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно.

Таким чином громадянка СРВ ОСОБА_1 Дуа не могла бути визнана як мати іммігранта.

Крім того, відповідно до пункту шостого частини 7 статті 9 Закону, для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 Закону, подається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні. Однак законодавством України лише повнолітня дитина (з 18-річного віку) може нести фінансові зобов'язання перед батьками. Отже, у даному випадку вимога статті 9 Закону взагалі виконана бути не може.

Зважаючи на те, що рішення про надання дозволу на імміграцію прийнято усупереч законодавства, керуючись пунктом 6 статті 12 Закону України «Про імміграцію» бажано за доцільне скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1 Дуа, визнати недійсною видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання КВ № 13402/60564 від 08.11.2007 року.

Так, 04.05.2016 року Управлінням державної міграційної служби України в Київській області прийняте Рішення № 117 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» виданий 08.11.2007 року громадянці ОСОБА_2 ОСОБА_1 Дуа, ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка недосягла десяти років, є місце проживання її батьків. Тобто отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком до 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно.

Відповідно до ст. 12 Закону України Про імміграцію передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Судом встановлено, що дозвіл на імміграцію позивачу був наданий як матері іммігранта, оскільки син позивача має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Отже, у розумінні приписів законодавства дозвіл на імміграцію в Україну, наданий громадянці ОСОБА_2 До ОСОБА_1 ОСОБА_1 Хионг на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України Про імміграцію, підлягає скасуванню, оскільки був наданий особі, яка не могла бути визнана як мати іммігранта, неповнолітній син позивача ОСОБА_6 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 не вважався іммігрантом в розумінні Закону України Про імміграцію та на момент прийняття документів у його матері, не мав дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено його належність до громадянства України.

Відповідачем, Державною міграційною службою України, з урахуванням імперативних приписів пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» правомірно винесене рішення від 04.05.2016 №117 «Про скасування дозволу на імміграцію», оскільки встановлено неправомірність прийняття таких рішень, наявність умову за яких такі рішення не приймаються.

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 статті 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги ОСОБА_1 Дуа до Управління Державної міграційної служби України у Київській області про скасування рішення такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 160 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 Дуа до Управління Державної міграційної служби України у Київській області про скасування рішення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Тітов О.М.