Справа № 820/281/16
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2016-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 року м. Київ К/800/16250/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Заїки М.М.,

суддів Загороднього А.Ф.,

Черпака Ю.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування висновку та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України в якому, з урахуванням уточнень, просив суд скасувати наказ ДМС України №104 від 18 серпня 2015 року в частині скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Республіки В'єтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач, ДМС України, діяв на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Прийнято нову постанову, якою задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України. Скасовано наказ Державної міграційної служби України №104 від 18 серпня 2015 року в частині що стосується громадянина Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що наказ Державної міграційної служби України №104 від 18 серпня 2015 року в частині що стосується громадянина Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У касаційній скарзі Державна міграційна служба України просить постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2016 року скасувати та залишити в силі постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2016 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, колегія суддів вважає, що касаційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду апеляційної інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими і не дають підстав, які передбачені статтями 225 - 229 Кодексу адміністративного судочинства України, для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23 червня 2003 року ОСОБА_2 звернувся до ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув в Україну у 1989 році з метою працевлаштування, до 1993 року працював на Каховському заводі залізобетонних виробів та залишився проживати в Україні

ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області, на підставі висновку від 22 вересня 2005 року було видано гр. Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 посвідку на постійне проживання в Україні терміном дії безстроково.

У зв'язку с досягненням 45-річного віку громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області письмовим висновком від 25 березня 2015 року було скасовано посвідку на постійне проживання в Україні на ім'я позивача, - гр. Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, на підставі якого ДМС України було видано наказ №104 від 18 серпня 2015 року, яким безпосередньо було скасовано рішення про документування посвідкою позивача та визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню, посвідки на постійне місце проживання серії НОМЕР_1 від 22 вересня 2003 року та серії НОМЕР_2 від 23 вересня 2005 року.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно із ч.1 ст.3 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

За змістом ч.15 ст.4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Відповідно до абз.4 п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року №2491-III, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. При цьому, іншим законом ця норма скасована не була, а тому підстави вважати, що ця норма втратила чинність відсутні.

Стаття 12 Закону України «Про імміграцію» передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідач при винесенні рішення від 18 серпня 2015 року про скасування рішення про документування посвідкою гр. Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 керувався висновком ГУ ДМС України в Харківській області від 25 березня 2015 року та абз. 3 п. 2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 липня 2013 року № 681, згідно якого рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом голови ДМС повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС, визнаються недійсними та підлягають вилученню.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2003 та у 2005 роках проводив перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувався п.4 Розділу V «Прикінцеві положення «Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні. Цією ж нормою Закону відповідач обґрунтовував прийняття протилежного рішення - висновок ГУ ДМС від 25 березня 2015 року.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2016 року необхідно залишити без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою та постановленою з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування висновку та зобов'язання вчинити певні дії - без змін.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий М.М. Заїка

Судді А.Ф. Загородній

Ю.К. Черпак