Справа № 800/536/16
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2016-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

10 жовтня 2016 року м. Київ справа № 800/536/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Веденяпін О.А., вирішуючи питання про прийняття позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції про визнання бездіяльності протизаконною, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України із позовною заявою до Вищої ради юстиції (далі - відповідач, ВРЮ), в якій просить:

- визнати бездіяльність відповідача протизаконною;

- зобов'язати ВРЮ негайно звільнити суддів Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду України, що позбавили його (сім'ю) прав та свобод людини та громадянина;

- негайно поновити права та свободи людини і громадянина України ОСОБА_1, його сім'ї шляхом відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 11 000 000 євро за рахунок державного бюджету.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що ВРЮ відмовляється звільнити суддів Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду України і розглядати його скарги, захистити його (сім'ю), виконувати свої посадові обов'язки, дотримуватись законів та Конституції України.

Перевіривши відповідність даної позовної заяви вимогам статей 105, 106, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, приходжу до наступного.

За формою і змістом адміністративний позов має відповідати вимогам статей 105 та 106 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом четвертим частини першої статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог згідно з частинами четвертою і п'ятою статті 105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу згідно з частиною четвертою статті 105, статтею 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло. Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги - це конкретні юридичні факти, з настанням яких суб'єкти публічного права вступають між собою у спірні правовідносини.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

У статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначені публічно-правові спори, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Так, відповідно до частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Частиною четвертою статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що Вищому адміністративному суду України як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначені у статті 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною п'ятою статті 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що Вищий адміністративний суд України за наслідками розгляду справи може:

1) визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України незаконним повністю або в окремій його частині;

2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправними, зобов'язати Верховну Раду України, Президента України, Вищу раду юстиції, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України вчинити певні дії;

3) застосовувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої та третьої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту цієї норми випливає, що в такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Аналіз вказаної процесуальної норми дає підстави вважати, що вимозі про відшкодування шкоди передує вимога про встановлення порушення прав, свобод та інтересів позивача. Тобто, окремо вимога про відшкодування шкоди в адміністративному процесі не вирішується.

У позовній заяві ОСОБА_3 не зазначено чітко і зрозуміло зміст позовних вимог згідно з частиною четвертою статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не вказано, які саме рішення, дії чи бездіяльність Вищої ради юстиції вважає незаконними, обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не викладено мотивів та доводів в їх обґрунтування.

Крім того, відповідно до статті 15 Кодексу адміністративного судочинства України мова адміністративного судочинства визначається статтею 14 Закону України «Про засади державної мовної політики».

Згідно з частиною третьою статті 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» № 5029-VI від 03 липня 2012 року (далі - Закон № 5029-VI) сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Статтею 10 Конституції України та статтею 6 Закону № 5029-VI визначено, що державною мовою України є українська мова. Проте, позовна заява ОСОБА_3 викладена не українською мовою, що свідчить про її невідповідність вищезгаданим нормам права.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 9 жовтня 2013 року (справа № 21-404а13).

Таким чином, позовну заяву подано ОСОБА_3 без додержання вимог, встановлених статтями 15, 105, 106, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.

Враховуючи викладене, позовна заява ОСОБА_3 підлягає залишенню без руху з наданням позивачу строку, достатнього для усунення зазначених вище недоліків.

Отже, позивачу необхідно привести позовні вимоги у відповідність до вимог статті 15, 105, 106 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням положень статті 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначити зміст позовних вимог згідно з частинами четвертою і п'ятою статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, вказати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які свідчать про порушення його (позивача) законних прав, свобод чи інтересів, допущені відповідачем при здійсненні ним владних управлінських функцій. На підтвердження вказаних обставин надати докази, а в разі неможливості - зазначити докази, які не може самостійно надати, із зазначенням причин неможливості подання таких доказів.

Слід звернути увагу позивача на те, що захисту підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових правовідносинах з відповідачем і саме при здійсненні ним чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій.

Роз'яснити ОСОБА_3, що у разі неусунення недоліків позовної заяви у встановлений судом строк, заява буде повернута з підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 15, 106, 108, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції про визнання бездіяльності протизаконною, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування матеріальної шкоди залишити без руху.

Встановити ОСОБА_1 строк 15 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення зазначених в мотивувальній частині недоліків.

Попередити ОСОБА_1, що в разі не усунення недоліків позовна заява буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Суддя О.А.Веденяпін