Справа № 815/4452/16
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4452/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Лопатюк Ю.А.

сторін:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представник третьої особи не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Одеської області третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання дій протиправними, стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_3 до Прокуратури Одеської області третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії прокуратури Одеської області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_3 заробітної плати за період з 02.07.2015 по 27.03.2016 включно, відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру";

- стягнути з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_3 заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 82878,01грн. (вісімдесят дві тисячі вісімсот сімдесят вісім гривень одна копійка) за липень-грудень 2015 року та січень-березень 2016 року, за період з 02.07.2015 по 27.03.206 включно, відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру";

- зобов'язати прокуратуру Одеської області відшкодувати ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 50 000 00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача, зокрема зазначив, що ОСОБА_3, як прокурор місцевої прокуратури № 2 має право на перерахунок посадового окладу за період з 02.07.2015 року по 25.03.2016 р. включно, відповідно до сті.81 Закону України «Про прокуратуру».

Тоді як, відповідач не мав права у спірний період не нараховувати та не виплачувати ОСОБА_3 заробітну плату у розмірі, визначеному Законом. Відсутність відповідного фінансування, так само, як невиконання суб'єктами владних повноважень покладених на них завдань і функцій, не може бути підставою для відмови у перерахунку посадового окладу для забезпечення достатнього життєвого рівня.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав завялені позовні вимоги з підстав, викладених в адміністративному позові та наданих в судовому засіданні поясненнях.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог у судовому засіданні заперечував в повному обсязі. В обґрунтування заявленої правової позиції надав до суду письмові заперечення (а/с. 32 - 34) в яких, зокрема, зазначив, що прокуратура Одеської області не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати працівникам прокуратури поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Отже, прокуратура області діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку та завчасно, що підтверджується матеріалами справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, проаналізувавши чинне законодавство, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 з 14.09.2012 р. працював на посаді прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси, з 15.12.2015 р. прокурором Одеської місцевої прокуратури №2 (а/с. 9-10).

Наказом виконувача обов'язків прокурора Одеської області № 550к від 28 березня 2016 року, ОСОБА_3 звільнено з займаної посади та з органів прокуратури Одеської області за власним бажанням на підставі п.7 ч. 1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», ст.38 КЗпП України.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно наданих прокуратурою Одеської області «Розрахункових листів за 2015 та 2016 р.р.» (а/с. 13-15) та на підставі ст. 47 КЗпП України з ОСОБА_3 проведений повний розрахунок та виплачені усі належні йому при звільненні суми.

В свою чергу позивач вказує, на наявність підстав для перерахунку посадового окладу за період з 02.07.2015 по 25.03.2016 включно, відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру".

Оскільки станом на 01.01.2015 мінімальна заробітна плата складала - 1218грн., станом на 01.09.2015 мінімальна заробітна плата складала 1378грн., то посадовий оклад повинен складати 12180грн. (з 01.07.2015 по 01.09.2015), а після зазначеної дати - 13780грн. (з 01.09.2015 по 31.12.2015), в подальшому - 15158грн (з 01.01.2016 по 25.03.2016 включно).

Надаючи належну оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, відповідно до п. 1-1 "Перехідних положень" якого до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури.

Приписами ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року 12 мінімальних заробітних плат.

Крім того, згідно з ч. 4 цієї ж статті посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України 1,3.

Також законом визначено посадові оклади керівника підрозділу регіональної прокуратури 1,27-1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури (п. 9 ч. 5 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру").

При цьому ч. 1 ст. 10 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що у системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя.

Відтак позивач вважає, що починаючи з 1 липня 2015 року виплата йому заробітної плати мала здійснюватись згідно з вищевказаними положеннями Закону України "Про прокуратуру".

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.ст. 8, 13 Закону України "Про оплату праці", умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною 3 цієї статті, та частиною 1 статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяг витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Приписами ст. 89 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ст. 90 Закону України "Про прокуратуру").

Крім того, згідно ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Вирішуючи спір між сторонами суд виходить з того, що закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів і затверджує повноваження органів державної влади щодо виконання бюджету. За своєю суттю цей закон є спеціальним законом, оскільки регламентує особливу сферу суспільних відносин. Виключно таким законом визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір та цільове спрямування. Специфіка такого закону полягає і в тому, що під час здійснення бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Так, абзацами 2, 3 пункту 9 «Прикінцевих положень» Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" № 80-VIII від 28 грудня 2014 року встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2015 рік; положення частини 2 ст. 33, ст.. 81 Закону України "Про прокуратуру" (Голос України, 25.10.2014 р., № 206) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надає повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31 травня 2012 року № 505 зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763, визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Тобто, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Так, Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII внесено зміни до Бюджетного кодексу України, розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" якого доповнено пунктом 26, яким серед іншого встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Закон України "Про прокуратуру" № 1697-VII прийнято 14 жовтня 2014 року, тоді як Закон України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" 28 грудня 2014 року, тобто пізніше. Відтак положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" у спірному випадку належить застосовувати насамперед, а питання про можливість практичної реалізації положень ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" вирішувати, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Отже, зважаючи на те, що Бюджетним кодексом України та Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" по іншому врегульовані відносини в частині визначення розміру посадових окладів прокуратури і враховуючи те, що ці закони були прийняті 28 грудня 2014 року, тобто пізніше, ніж Закон України "Про прокуратуру", такі закони мають пріоритет у застосуванні.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказані конституційні положення дають підстави для висновку про те, що відповідач не уповноважений самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплачувати йому заробітну плати у вищому розмірі.

Також суд зазначає, що положення Закону України "Про Державний бюджет на 2015 рік" в установленому порядку неконституційними не визнавались, а прокуратура Одеської області при нарахуванні та виплаті заробітної плати ОСОБА_3 діяла відповідно до вимог Закону України "Про Державний бюджет на 2015 рік" та постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31 травня 2012 року № 505 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року № 763 ).

Крім того, реалізація приписів ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" є неможливою без внесення відповідних змін до вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України та Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік". Однак такі зміни з незалежних від відповідача причин впродовж спірного періоду не вносились.

Крім того, вимогами статті 43 Конституції України, які гарантують право на заробітну плату не нижче від визначеної законом, законодавець передбачив обов'язок для роботодавця на встановлення заробітної плати не нижче, ніж мінімальна заробітна плата, визначена законом України про Державний бюджет на відповідний рік.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що при нарахуванні та виплаті ОСОБА_3. заробітної плати у період з 01 липня 2015 року по 31 березня 2016 року відповідач діяв правомірно і підстав для визнання таких дій протиправними немає.

Вирішуючи публічно-правовий спір між сторонами суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 12.07.2016 року у справі № 820/4648/15, від 13.07.2016 року у справі № 818/3372/15 та від 13.07.2016 року у справі № 820/4653/15. Так, у вказаних справах Верховний Суд України дійшов висновку, що оскільки з 26 жовтня 2014 року по 9 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законами України від 16 січня 2014 року № 719-VІІ "Про Державний бюджету України на 2014 рік" та № 80-VІІІ "Про Державний бюджету України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини першої статті 147 цього ж закону (у редакції з 28 березня 2015 року) не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Крім того, згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням Правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

У вказаному рішення Конституційним Судом України зазначено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського Суду з прав людини, так, рішення від 17.10.1986 року у справі "Ріс проти Сполученого Королівства", відповідно до якого з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

У рішенні від 09.10.1979 року в справі "Ейрі проти Ірландії" Європейським Судом констатовано, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

Крім того, на розгляді у Європейському Суді з прав людини перебувала справа "Великода проти України", у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення суду, яким управління Пенсійного фонду України було зобов'язане здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 1 грудня 2008 року. Рішенням Європейського Суду з прав людини від 03.06.2014 року скаргу заявниці було визнано неприйнятною як повністю необґрунтовану. При цьому Суд дійшов висновку, що подальша дія судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції, а зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулась держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Рішення Європейського Суду з прав людини, на яке посилається позивач в адміністративному позові судом враховуються, однак, на думку суду, протиправності оскаржуваних дій відповідача воно не підтверджує , оскільки стосуєтьсяситуації, коли відсутній механізм реалізації законодавчого положення, а у даній справі такий механізм встановлений шляхом прийняття Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та діючою Постановою КМУ № 505 від 31.05.2012 р. (зі змінами, внесеними Постановою КМУ № 763 від 30.09.2015 р.).

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

В силу положень ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані ними докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 128, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

11 жовтня 2016 року.