Справа № 826/13967/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 жовтня 2016 року № 826/13967/16

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна горілчана компанія» до Офісу великих платників податків ДФС України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Національна горілчана компанія» (далі - позивач, ТОВ «Національна горілчана компанія») з позовом до Офісу великих платників податків ДФС України (далі - відповідач, Офіс ДФС), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.06.2016 № та № , а також від 30.08.2016 № .

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили позов задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову повністю.

В судовому засіданні за згодою представників сторін ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

26.05.2016 за результатами документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Національна горілчана компанія» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства і правильності визначення об'єкту оподаткування з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість при вчиненні всіх правочинів та проведенні господарських операцій, пов'язаних з придбанням та експортом олії соняшникової за період з 01.01.2014 по 31.12.2015 Міжрегіональним головним управлінням ДФС - Центральним офісом з обслуговування великих платників (далі - МГУ ДФС - Центральний офіс з ОВП) (правонаступником є Офіс ДФС) складено Акт № 2/28-10-41-04/32718137 (далі - Акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем:

- пп. 134.1.1 п. 134 ст. 134, п. 135.1 ст. 135, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та, як наслідок, заниження податку на прибуток на загальну суму у розмірі 73587833 грн.;

- п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України та, як наслідок, завищення від'ємного значення різниці між сумою податкових зобов'язань і сумою податкового кредиту на загальну суму податку на додану вартість у розмірі 442139 грн.;

- п. 200.1, 200.2 ст. 200 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 80723896 грн.

В подальшому, на підставі Акту перевірки 13.06.2016 МГУ ДФС - Центральний офіс з ОВП винесено податкові повідомлення-рішення:

- № , яким у зв'язку з порушенням вказаних норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 73587833 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 36793917 грн.;

- № , яким у зв'язку з порушенням зазначених норм ПК України, позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 442139 грн.;

- № , яким у зв'язку з порушенням зазначених норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 80723896 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 40361948 грн.

В подальшому, за результатами адміністративного оскарження вказаних рішень, рішенням ДФС України від 23.08.2016 № 18291/6/99-99-11-01-02-25, податкове повідомлення-рішення від 13.06.2016 № скасовано в частині застосованої штрафної санкції у розмірі 30439729 грн. та в частині донарахувань по операціям за 2015 рік, щодо яких контролюючим органом підтверджено здійснення оплати скаржником на користь ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФС Трейд» та ТОВ «СФ Трейд», в іншій частині вказане рішення та рішення № та № залишено без змін.

30.08.2016 на підставі Акту перевірки та рішення ДФС України від 23.08.2016 № 18291/6/99-99-11-01-02-25 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № , яким у зв'язку з порушенням вказаних норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 12708375 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 6354187,50 грн.

Як встановлено судом, позивачу на підставі договорів поставки від 25.11.2014 № 25/11-15, від 26.11.2014 № 26/11-16 з ТОВ «Макстоп», від 01.01.2015 № 1/01 з ТОВ «СФ Трейд» та від 14.01.2015 № 1/01, від 14.01.2015 № 1/01, від 20.01.2015 № 2/01 з ТОВ «СФС Трейд» (далі - Договори), поставлено олію соняшникову нерафіновану, українського виробництва врожаю 2014 року, що підтверджується належним чином оформленими актами приймання-передачі, видатковими та податковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи. За результатами вказаних господарських операцій позивач сформував податковий кредит за спірний період на зазначену суму. При цьому, позивач здійснив оплату такого товару відповідно до платіжних доручень, перелік яких наведено у додатках №№ 5, 6 та 7 до Акту перевірки, копії яких, з відповідними відмітками банку, також наявні в матеріалах справи.

Водночас, з аналізу Акту перевірки видно, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем наведених норм ПК України та, як наслідок, заниження податку на прибуток, податку на додану вартість, а також завищення від'ємного значення різниці між сумою податкових зобов'язань і сумою податкового кредиту, стала встановлена ним нікчемність вказаних Договорів внаслідок:

- показань при допиті в якості свідка, у кримінальному провадженні від 22.01.2016 № 10000018, директора ТОВ «Макстоп» гр. ОСОБА_1 у протоколі допиту від 06.05.2016, який показав, що зареєстрував ТОВ «Макстоп» за грошову винагороду без мети займатись підприємницькою діяльністю;

- отримання від ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області податкової інформації від 24.02.2015 № 35/14-03-22-08/35320653 щодо аналізу наявної в органі ДФС податкової інформації по ТОВ «Макстоп» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків контрагентами-постачальниками за листопад-грудень 2014 року та контрагентами-покупцями, в якій зазначено про неможливість підтвердження факту реального здійснення господарських операцій ТОВ «Макстоп» з контрагентами-постачальниками та контрагентами-покупцями за вказаний період;

- не надання до перевірки актів пропарювання та санітарних паспортів на кожну транспортну одиницю, актів придатності транспортної одиниці, санітарних сертифікатів СЕС, сертифікатів (посвідчень) якості заводу-виробника на кожну партію олії та товарно-транспортних накладних (далі - ТТН), як то передбачено умовами Договорів;

- відсутності у ТОВ «Макстоп»власних транспортних засобів для транспортування олії;

- отримання від Кіровоградської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області податкової інформації від 27.04.2016 № 54/11-23-14-02/39495118 з питань проведення фінансово-господарських операцій ТОВ «СФ Трейд» з придбання товарів (робіт, послуг) у ТОВ «Тарі-Груп» за січень 2015 року, в якій зазначено, зокрема, про не підтвердження факту здійснення господарських операцій ТОВ «СФ Трейд» з продажу олії соняшникової контрагентам-покупцям: ТОВ «Національна горілчана компанія» та ТОВ «СФС Трейд», у зв'язку з неможливістю підтвердження операцій по попередньому ланцюгу постачання;

- отримання від Кіровоградської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області податкової інформації, а саме: акту від 23.06.2015 № 348/11-23-15-04/39548253 про результати документальної позапланової виїзної перевірки достовірності декларування ТОВ «СФС Трейд» від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту за лютий 2015 року, інформації від 23.07.2015 № 382/11-23-15-04/39548253 з питань проведення фінансово-господарських операцій ТОВ «СФС Трейд» за травень 2015 року, інформації від 12.08.2015 № 126/11-23-22-02/39548253 з питань проведення фінансово-господарських операцій ТОВ «СФС Трейд» за квітень 2015 року, а також інформації від 13.08.2015 № 402/11-23-15-04/39548253 з питань проведення фінансово-господарських операцій ТОВ «СФС Трейд» за березень 2015 року, де зазначено, зокрема, про не встановлення поставки товару від виробників товару на адресу ТОВ «СФС Трейд», що виключає можливість постачання по ланцюгу від контрагентів-постачальників ТОВ «СФС Трейд» контрагенту-покупцю - позивачу, олії соняшникової.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним та правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

При цьому суд зауважує, що вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Тому, для встановлення факту вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, з метою ухилення від сплати податків, необхідно встановити необґрунтованість отриманої платником податків податкової вигоди, наприклад, внаслідок її виникнення не у зв'язку із здійсненням реальної підприємницької або іншої економічної діяльності.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, то факт виконання поставки товару входить до предмету доказування у справі. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.03.2011 у справі № К-12509/08.

За змістом інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11, при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 31.01.2011 у справі № 21-47а10.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Як встановлено судом, зобов'язання за Договорами між ТОВ «Національна горілчана компанія» та ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФ Трейд», ТОВ «СФС Трейд» виконувались сторонами у повному обсязі, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі, видатковими та податковими накладними.

Реальність спірних господарських операцій підтверджується також залученими до матеріалів справи:

- контрактом від 27.11.2014 № 1610, укладеним між позивачем та компанією Aster Resources S.A. (Швейцарія) та контрактом від 16.12.2014 № 1611, укладеним між позивачем та компанією Apollo management limited (Сейшели), додатками та специфікаціями до них, з метою виконання яких здійснювались спірні господарські операції;

- податковими накладними, ЕМД, коносаментами, які підтверджують факт виконання позивачем вказаних контрактів з Aster Resources S.A. (Швейцарія) та Apollo management limited (Сейшели), а також підтверджують наявність олії соняшникової у позивача та, відповідно, поставку позивачу такого товару ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФ Трейд» та ТОВ «СФС Трейд». При цьому, фактичність таких операцій підтверджена самим відповідачем у Акті перевірки у розділі 3.1, а також відповідачем не встановлено заниження або завищення об'єкта оподаткування та доходів у цій частині;

- ТТН, які підтверджують фактичність транспортування до пункту призначення (терміналу), придбаного позивачем товару. В свою чергу, з пояснень представника позивача судом встановлено, що поставка товару відповідно до умов Договорів відбувалась до терміналу без участі позивача, проте у вказаних ТТН кінцевим вантажоодержувачем зазначено саме позивача, а також вказано про квоту для Aster Resources S.A. (Швейцарія) та Apollo management limited (Сейшели).

Суд не бере до уваги посилання відповідача в Акті перевірки, які перераховані вище, оскільки, по-перше, відповідно до ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб, по-друге, порушення контрагентами позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про безтоварність відповідних господарських операцій, по-третє, факти вчинення злочину, в тому числі у вигляді фіктивного підприємництва, ухилення від сплати податків та підробки документів, можуть встановлюватись виключно відповідним рішенням суду, по-четверте, відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою, а тому матеріали досудового слідства не можуть мати преюдиційний характер під час розгляду даної справи (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 19.02.2013 у справі № К/9991/53981/12, від 12.06.2014 у справі № К/800/5386/14, від 15.01.2015 у справі № К/9991/32471/12), по-п'яте, посилання відповідача на вказані показання є необґрунтованими, так як відповідачем не надано доказів наявності відповідного вироку суду у кримінальній справі відносно відповідних осіб (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 14.06.2012 у справі № К/9991/29330/12), по-шосте, сама по собі податкова інформація не є належним та допустимим доказом даних фактів, по-сьоме, будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, відповідачем суду не надано.

Водночас, зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а ухилення від сплати податків, на факт якого відповідач посилається, є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд вважає, що за обставин, які склалися у даній справі, визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили. Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України відповідачем таких доказів надано не було. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.04.2012 у справі № К-9574/08.

За таких умов, суд, відповідно до ч. 1 ст. 2442 КАС України, вважає за можливе відступити від правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 05.03.2012 у справі № 21-421а11, на яку посилається відповідач.

Поряд з цим, вказані в акті контролюючого органу недоліки, допущені суб'єктами господарювання при укладенні та виконанні правочинів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки, чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

При цьому слід зазначити, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 30.01.2014 у справі № К/9991/59145/12.

Разом з тим, дані електронної Системи автоматизованого співставлення за відсутності відповідних документів (судових рішень, витягів з ЄДР, тощо) не є належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо позивача, та доказом несплати позивачем податку, при тому, що спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.09.2012 у справі № К/9991/574/12.

В той же час, з пояснень представника позивача судом встановлено, що акти пропарювання та санітарні паспорти на кожну транспортну одиницю, акти придатності транспортної одиниці, санітарні сертифікати СЕС, сертифікати (посвідчень) якості заводу-виробника на кожну партію олії входили в комплект товаросупровідної документації, що слідувала разом з товаром та передана покупцям - Aster Resources S.A. (Швейцарія) та Apollo management limited (Сейшели).

Посилання представника відповідача на ненадання ТТН на підтвердження факту постачання товару є безпідставним також виходячи з тих підстав, що податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від наявності чи відсутності ТТН, а Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, на які посилається контролюючий орган, не є законодавчим документом з питань оподаткування і не можуть регламентувати виключний порядок документування в податковому обліку валових витрат та податкового кредиту. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.04.2013 К/800/9087/13.

При цьому, відсутність та/або дефектність документів на транспортне перевезення обумовленого Договорами товару не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій.

Так, відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з п.п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, ТТН та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, чинним законодавством України не встановлено обов'язку суб'єкта господарювання, а також права здійснювати перевірку справжності наданих контрагентами документів при укладенні договорів. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.02.2013 у справі № К/9991/64514/11.

Також необхідно відмітити, що сертифікаційні документи на товар, які не містять відомостей про учасників та умови господарської операції з поставки, не можуть слугувати підтвердженням або спростуванням реальності господарської операції; сертифікати якості не є документами первинного бухгалтерського або податкового обліку, що фіксують рух активів. Порушення окремих умов договору (як-от неподання постачальником сертифікатів якості на товар), які не є істотними для сторін для досягнення цілі правочину (поставка товару), не може впливати на податкові зобов'язання однієї із сторін договору. А тому неподання платником сертифікаційних документів на придбаний товар не може слугувати спростуванням реального виконання господарської операції.

Правовідносини ж постачальника з іншими особами (у тому числі залученими ним до виконання зобов'язань перед позивачем) не можуть впливати на податковий облік платника податків - покупця як сторонньої особи за недоведеності податковим органом їх змови, узгодженості їх дій з метою досягнення вигідних наслідків у сфері оподаткування. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 15.07.2015 у справі № К/800/62702/14.

Судом також враховується, що відповідно до висновку судової економічної експертизи від 19.11.2015 № 10512, проведеної Харківським НДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, по кримінальному № 0000161, за підсумками дослідження проведеного в межах компетенції судового експерта - економіста, задекларований за податковий (звітний) період: листопад 2014 року-січень 2015 року податковий кредит по податковим накладним, виписаним контрагентом ТОВ «Макстоп», в загальній сумі 41464726,43 грн. - підтверджується наданими на дослідження документами. Висновки довідки ДФС України від 05.08.2015 в частині суми не підтвердженого податкового кредиту за вказаний період на зазначену суму наданими на дослідження документами не підтверджуються.

Отже, зважаючи на встановлені обставини суд приходить до висновку, що фактичний рух активів, так само як і зміни у власному капіталі та зобов'язаннях позивача у зв'язку з його господарською діяльністю в рамках спірних правовідносин мали місце.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, податковим органом не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФ Трейд» та ТОВ «СФС Трейд» господарських операцій за спірними Договорами, наявності факту узгодженості їх дій з ТОВ «Національна горілчана компанія» з метою незаконного отримання податкових вигод або обізнаності позивача з такими діями ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФ Трейд» та ТОВ «СФС Трейд».

Таким чином, твердження відповідача про нікчемність укладених позивачем з ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФ Трейд» та ТОВ «СФС Трейд» правочинів є необґрунтованими належними засобами доказування припущеннями, оскільки, позиція контролюючого органу щодо суперечності спірних Договорів інтересам держави не підкріплена належними доказами чи відповідними судовими рішеннями. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 08.01.2013 у справі № К/9991/34364/12.

Більш того, такі висновки податкового органу не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 25.09.2013 у справі № К/9991/82116/12.

Крім того, одним з основних завдань контролюючих органів є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012 у справі № К/9991/50772/12.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Як видно з матеріалів справи, на момент підписання відповідних актів приймання-передачі, видаткових та податкових накладних, юридичні особи ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФ Трейд» та ТОВ «СФС Трейд» не були припинені, доказів існування вироків суду у кримінальних справах, якими б встановлювався факт фіктивного підприємництва, відповідачем не надано.

Таким чином, судом встановлено, що правочини між ТОВ «Національна горілчана компанія» та ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФ Трейд», ТОВ «СФС Трейд» укладені з метою здійснення передбаченої законодавством підприємницької діяльності, наявність у ТОВ «Національна горілчана компанія» та вказаних контрагентів умислу на укладення Договорів з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, відповідачем не доведено, натомість судом встановлено факт здійснення відповідних господарських операцій, а тому вказані правочини не можуть розглядатись як нікчемні з мотивів їх завідомої суперечності інтересам держави і суспільства відповідно до ст. 228 ЦК України.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що у ПК України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Відповідно до змісту п.п. 201.4 та 201.8 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у встановленому порядку.

Згідно з п. 184.1 ст. 184 ПК України реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку.

Відповідно до п. 1 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 14.01.2014 № 10 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2014 за № 185/24962 (далі - Порядок № 185/24962), п. 1 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.09.2014 № 957 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.10.2014 за № 1235/26012 (далі - Порядок № 1235/26012), чинних на момент виникнення спірних правовідносин, податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку у контролюючому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Як встановлено судом, сума ПДВ віднесена позивачем до складу податкового кредиту на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФ Трейд» та ТОВ «СФС Трейд». На момент складання вказаних податкових накладних ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФ Трейд» та ТОВ «СФС Трейд» були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також зареєстровані платниками податку на додану вартість відповідно до чинного законодавства, з урахуванням чого суд приходить до висновку про наявність у них права на складання податкових накладних. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 10.01.2012 у справі № К/9991/81953/11.

Отже, наявність реєстрації цих осіб на час вчинення спірних операцій є свідченням наявності у них необхідного обсягу правосуб'єктності для здійснення таких операцій, тоді як перевірка проведення такої реєстрації з дотриманням вимог законодавства перебуває поза межами можливого контролю платника. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 03.05.2012 у справі № К/9991/11271/12.

Таким чином, сума податку на додану вартість віднесена ТОВ «Національна горілчана компанія» до податкового кредиту, підтверджується податковими накладними, оформленими відповідно до вимог ст. 201 ПК України та Порядку № 185/24962 та № 1235/26012.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Однак у даній справі податковим органом не доведено існування таких обставин. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.06.2013 у справі № К/800/12455/13.

При дотриманні контрагентом законодавчо встановлених вимог щодо оформлення відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких податкових накладних, відсутні, якщо не встановлені обставини, що свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцем недостовірних відомостей. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.07.2013 у справі № К/9991/65870/12, від 05.09.2013 у справі № К/800/13176/13, від 12.09.2013 у справі № К/800/15523/13.

Враховуючи викладене, формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі виписаних ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФ Трейд» та ТОВ «СФС Трейд» податкових накладних, за висновком суду, є правомірним та повністю відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим викладений в Акті перевірки висновок МГУ ДФС - Центральний офіс з ОВП (правонаступником є Офіс ДФС) про порушення позивачем п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1, 200.2 ст. 200 ПК України є необґрунтованим та таким, що не відповідає чинному законодавству та дійсним обставинам справи, а винесені на його підставі спірні податкові повідомлення-рішення від 13.06.2016 № та № - безпідставними та неправомірними.

Водночас, відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті та інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З огляду на вищевказане, витрати позивача за Договорами з ТОВ «Макстоп», ТОВ «СФ Трейд» та ТОВ «СФС Трейд» підтверджуються належним чином оформленими первинними документами, суд вважає безпідставним та необґрунтованим висновок Акту перевірки про порушення позивачем пп. 134.1.1 п. 134 ст. 134, п. 135.1 ст. 135, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 ПК України, а винесене на його підставі спірне податкове повідомлення-рішення від 30.08.2016 № - безпідставним та неправомірним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішень органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.03.2013 у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 у справі № К/9991/66857/11 та від 10.12.2012 у справі № К/9991/26224/12.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення ним спірних рішень.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю.

За таких умов, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна горілчана компанія» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.06.2016 № та № , прийняті Міжрегіональним головним управлінням ДФС - Центральним офісом з обслуговування великих платників (правонаступником є Офіс великих платників податків ДФС України).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.08.2016 № , прийняте Офісом великих платників податків ДФС України.

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна горілчана компанія» () за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків ДФС України () понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 2108858,18 грн. (два мільйони сто вісім тисяч вісімсот п'ятдесят вісім гривень 18 коп.).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя І.А. Качур