Справа № 816/1561/16
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року м.ПолтаваСправа № 816/1561/16

Полтавський окружний адміністративний суд колегією у складі:

головуючого судді Удовіченка С.О.,

суддів Канигіної Т.С. , Ясиновського І.Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання Кисличенко О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Омід Махаррамалі до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

15 вересня 2016 року ОСОБА_1 Омід Махаррамалі звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення Державної міграційної служби України №431-16 від 22 серпня 2016 року, зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Омід Махаррамалі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 09.09.2016 він отримав повідомлення від УДМС України в Полтавській області №8 від 09.09.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У повідомленні зазначено, що підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є рішення ДМС України № 431-16 від 22.08.2016, відповідно до якого позивачу відмовлено, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні. На думку позивача, відповідач, приймаючи рішення, належним чином не вивчив та не проаналізував інформацію, що може бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, позивач вважає оскаржуване рішення ДМС України необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви та просив її задовольнити.

Представник відповідача та представник третьої особи в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, оскільки подана громадянином заява є необґрунтованою, адже не містить передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умов. На думку відповідача, у спірних правовідносинах відсутні підстави, з якими закон пов'язує можливість набуття особою статусу біженця чи особи, котра потребує додаткового захисту. За твердженням відповідача, наведені в заяві та протоколах співбесід позивачем відомості не можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду; заявником не надано до органу міграційної служби жодних нових доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині. Крім того відповідач зазначає, що ОСОБА_1 звертався до органів міграційної служби з 2012 року. Враховуючи те, що позивач не надав достатніх і переконливих доказів того, що саме для нього в ОСОБА_4 може існувати загроза на релігійному грунті, не надано доказів про факти його переслідування за релігійні переконання, а тому не має підстав для визнання біженцем відповідно до умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків.

Судом встанановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_4, за національністю іранець, віросповідання мусульманин за народженням. За доводами позивача, він змінив віру на християнську.

16.09.2014 позивач звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .

Наказом УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 №106 відмовлено в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у звязку з відмовою рішенням ДМС України від 05.11.2012 №602-12 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Позивач 19.09.2014 звернувся до ДМС Україні зі скаргою на вказане рішення УДМС України в Полтавській області, у якій просив скасувати спірне рішення та зобовязати УДМС України в Полтавській області прийняти стосовно громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1 рішення про прийняття його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС Україні від 04.11.2014 №42-14 скаргу громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1 відхилено.

Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 04.11.2014 №42-14 та наказом УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2015, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2015 у справі №816/4880/14, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 04.11.2014 №42-14 та наказ УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 №106.

У подальшому на виконання вимог статті 12 Закону Україні "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та виконання ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду 27.04.2015 УДМС України в Полтавській області прийнято рішення від 21.05.2015 про прийняття до розгляду заяви громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

За результатом розгляду заяви від 16.09.2014 рішенням ДМС України від 26.10.2015 № 739-15 відмовлено громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_1 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З висновку щодо відмови у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вбачається, що громадянин ОСОБА_6 ОСОБА_1 побоюється за своє життя у разі повернення до ОСОБА_4 у зв'язку зі зміною релігії з мусульманської на християнську.

Про прийняття рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 26.10.2015 № 739-15 позивач дізнався 18.11.2015, отримавши повідомлення про відмову у визнані визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 18.11.2015 №13.

Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 26.10.2015 № 739-15, позивач звернувся до суду.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2016, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2016 у справі №816/4635/15, скасовано рішення ДМС України від 26.10.2015 № 739-15; зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_7 Омід Махаррамалі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону Україні "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2016 та з урахуванням ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду 11.05.2016, ДМС України прийнято рішення від 24.05.2016, яким зобовязано УДМС України в Полтавській області повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

09.08.2016 Управління ДМС у Полтавській області затверджено висновок щодо відмови громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зважаючи на надані ОСОБА_1 пояснення, отриману інформацію по країні походження зроблено висновок про те, що у заявника, у разі повернення до країни своєї громадської належності, не існує обєктивних підстав побоюватися стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За результатом розгляду заяви громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1 рішенням ДМС України від 22.08.2016 року № 431-16 громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_1 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Із даним рішенням позивач не погодився та оскаржив рішенням ДМС України від 22.08.2016 року № 431-16 до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п .п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та в подальшому в ході проведення співбесід позивач зазначив про те, що він змінив віру з мусульманства на християнство, а тому в країні його громадянської належності його життю та свободі загрожує небезпека, його можуть заарештувати, піддавати тортурам та вбити як зрадника віри. Наголошував, що приймає актину участь в церковному житті. Систематично відвідує церкву та допомагає у проведенні служби як іподиякон.

Судовим розглядом встановлено, що фахівцями міграційної служби під час розгляду заяви позивача проводилися співбесіди, а також об'єктивно та всебічно досліджувалася повідомлена позивачем інформація по країні походження, у тому числі, щодо фактів приниження та дискримінації по відношенню до християн та осіб, які свідомо відмовилися від ісламської релігії в ОСОБА_7.

Суд звертає увагу, що позивач не тікав із ОСОБА_5 ОСОБА_4 від небезпеки рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну.

Під час розгляду справи позивачем не надано доказів наявності ризику загрози життю та свободі через релігійну належність, не наведено достатньої аргументації своїм побоюванням, а також не обґрунтовано неможливість повернення до країни громадської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок відмови від ісламської релігії та прийняття християнства, у звязку з чим, відсутні підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Керуючись приписами зазначеної норми, оцінивши докази наявні в матеріалах справи, суд доходить висновку, що матеріали наданої відповідачем на вимогу суду особової справи заявника не містять визначених Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту обставин для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене вище суд вважає, що позивач безпідставно стверджує про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через релігійну належність, належність до певної соціальної групи або через політичні погляди.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем по справі доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення Державної міграційної служби України від 22.08.2016 року №431-16.

Отже, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2016 року.

Головуючий суддя ОСОБА_8
суддя суддя ОСОБА_9 ОСОБА_10