Справа № 817/1065/16
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 жовтня 2016 р. Р і в н е 817/1065/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А., за участю секретаря судового засідання Левченко Т.М., сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представники ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_4
до Прокуратури Рівненської області
про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулась до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Рівненської області про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Пояснив суду на їх обґрунтування, що позивач, починаючи з 2007 року, працювала в органах прокуратури, зарекомендувала себе з професійної точки зору позитивно. Представник позивача зазначає, що оспорюваним наказом позивача звільнено із займаної посади заступника начальника відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадянина та держави в суді прокуратури Рівненської області у зв'язку із скороченням її посади. Представник позивача вважає таке звільнення незаконним, зокрема, вказав, що, на його думку, скорочення посади, яку обіймала позивач, фактично, не мало місця, оскільки у штаті прокуратури Рівненської області було створено новий відділ з аналогічними функціями, в якому є посада заступника начальника, котру, проте, не пропонували позивачу. Також, представник позивача наголошує, що на момент звільнення позивач була вагітною. Просить позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представники відповідача проти позовних вимог заперечили. Пояснили суду на обґрунтування заперечень, що наказом Генерального прокурора України у структурі та штаті прокуратури Рівненської області ліквідовано відділ організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадянина та держави в суді, замість якого створено новий відділ організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Рівненської області. Представники відповідача наполягають, що мала місце реорганізація органу прокуратури та скорочення кількості прокурорів, тому у роботодавця були підстави для звільнення позивача за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Щодо тієї обставини, що позивач на час її звільнення була вагітною, представники відповідача зазначили, що вона не виконала свого обов'язку щодо повідомлення роботодавця про неможливість її звільнення та надала докази вагітності лише у день звільнення, тому така обставина не впливає на суть оспорюваного наказу і не повинна братися до уваги. Просять у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_5 з 19.01.2007 року працювала в органах прокуратури України.

На підставі наказу прокуратури Рівненської області від 29.07.2015 року №1036 ОСОБА_6 призначено на посаду заступника начальника відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадянина та держави в суді прокуратури Рівненської області, з 29.07.2015 року (а.с. 77-79).

10.05.2016 року ОСОБА_7 надано письмове попередження від 10.05.2016 року №11/1-122вн-16 про звільнення із займаної посади, з 11.07.2016 року, в зв'язку з реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 14, 106).

20.05.2016 року ОСОБА_7 надано письмове повідомлення від 19.05.2016 року №11/1-146вн-16 про наявність однієї вакантної посади прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Рівненської області, від зайняття якої позивач відмовилась (а.с. 15, 107).

Наказом прокуратури Рівненської області "Про звільнення ОСОБА_4А." від 11.07.2016 року №704 ОСОБА_6 звільнено з посади заступника начальника відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадянина та держави в суді прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України, з 11.07.2016 року, у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України) (а.с. 13, 105).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Тому, правовідносини, що виникають при звільненні з публічної служби регулюються спеціальним законодавством, яким у даному випадку є Закон України "Про прокуратуру".

Частина 3 статті 16 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII (надалі - Закон України №1697-VII) гарантує, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України №1697-VII визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

У свою чергу, відповідно до ст. 10 Закону України №1697-VII, в системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя (частина 1). У структурі регіональної прокуратури утворюються підрозділи - управління та відділи (частина 3).

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України №1697-VII, загальна чисельність працівників органів прокуратури становить 15000 осіб зі зменшенням кількості прокурорів з 1 січня 2018 року до 10000 осіб.

Пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону України №1697-VII передбачено, що генеральний прокурор України організовує діяльність органів прокуратури України, у тому числі визначає межі повноважень Генеральної прокуратури України, регіональної та місцевих прокуратур в частині виконання конституційних функцій.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Генерального прокурора України від 12.04.2016 року №41ш вирішено ліквідувати у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області: відділ організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадянина та держави в суді; відділ представництва при виконанні судових рішень управління представництва, захисту інтересів громадянина та держави в суді; відділ організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції. Їх загальну штатну чисельність 11 одиниць зараховано до резерву Генеральної прокуратури з відповідним фондом заробітної плати (пункт 1). Перейменовано у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області управління представництва, захисту інтересів громадянина та держави в суді на управління представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2). Утворено у структурі управління представництва інтересів громадянина або держави в суді відділ організації представництва в суді та при виконанні судових рішень (пункт 3). Встановлено у штатному розписі новоутвореного відділу за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 6 одиниць з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі: начальник відділу-1; заступник начальника відділу-1; прокурор-6 (підпункт 3.1 пункту 3). Утворено у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 2 посади з відповідним фондом заробітної плати, а саме: прокурора прокуратури з міжнародно-правових доручень-1; прокурора прокуратури з питань організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції-1 (пункт 4). Установлено у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 3 одиниці з відповідним фондом заробітної плати, а саме: прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні-1; прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні-1; прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури-1 (пункт 5) (а.с. 61, 98-99).

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Так, частиною 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

В силу вимог частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Також, за приписами статті 60 Закону України №1697-VII, прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Системний аналіз наведених норм дає суду підстави для висновків, що звільнення особи з органів прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України №1697-VII та п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України можливе, виключно, у випадках проведення реорганізації органу прокуратури або скорочення у ньому кількості прокурорів, за умови відсутності можливості переведення такої особи на іншу посаду.

При цьому, як зазначається у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, необхідно з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом з'ясовано, що реорганізація прокуратури Рівненської області, в цілому як органу прокуратури, не мала місця, оскільки наказ Генерального прокурора України від 12.04.2016 року №41ш стосувався ліквідації окремих відділів у складі одного з управлінь та перейменування такого управління, з утворенням у його складі інших відділів. Відтак, описані зміни у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області не свідчать про реорганізацію органу прокуратури у розумінні п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України №1697-VII та п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Так само, судом було досліджено, що наказом Генерального прокурора України від 12.04.2016 року №41ш загальну штатну чисельність 11 одиниць з ліквідованих відділів було зараховано до резерву Генеральної прокуратури з відповідним фондом заробітної плати. Разом з тим, у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області було одночасно створено 11 нових посад за рахунок резерву Генеральної прокуратури України.

Суд зазначає, що чисельність працівників - це списковий склад працівників, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості, а штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тому, скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами (лист Міністерства праці та соціальної політики України від 07.04.2011 року №114/06/187-11).

Отже, скорочення чисельності працівників і скорочення штату підприємства не є тотожними поняттями та на підставі наказу Генерального прокурора України від 12.04.2016 року №41ш скорочення чисельності прокурорів прокуратури Рівненської області не відбулось, а мало місце скорочення штату. Вказані обставини підтверджуються також штатними розписами прокуратури Рівненської області станом на 01.02.2016 року та станом на 01.05.2016 року, затвердженими першим заступником Генерального прокурора України, згідно яких штатна чисельність працівників становить, незмінно, 132 одиниці (а.с. 170-190).

Разом з тим, судом досліджено положення про управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Рівненської області, затверджене наказом в.о. прокурора Рівненської області від 17.03.2015 року №34 та положення про управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Рівненської області, затверджене наказом прокурора Рівненської області від 23.06.2016 року №80, а також розподіл функціональних обов'язків між працівниками відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадянина та держави в суді прокуратури Рівненської області, затверджене заступником прокурора Рівненської області 26.01.2016 року та розподіли функціональних обов'язків між працівниками відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Рівненської області, затверджені першим заступником прокурора Рівненської області 15.04.2016 року і 24.05.2016 року та встановлено, що мала місце зміна повноважень, наданих цим управлінням та посадових обов'язків працівників відділів таких управлінь, у тому числі і в розрізі посади заступника начальника відділу, яку обіймала позивач (а.с. 120-167).

Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що відбулися саме зміни в організації виробництва і праці прокуратури Рівненської області шляхом скорочення посади заступника начальника відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадянина та держави в суді, яку обіймала позивач, що, у свою чергу, є підставою для звільнення працівника.

Що стосується додержання відповідачем законодавства, яке регулює вивільнення працівника, то роботодавець вважається таким, що належно виконав вимоги статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, у письмовому повідомленні про майбутнє звільнення від 10.05.2016 року №11/1-122вн-16 прокуратурою Рівненської області зазначено про відсутність вакантних посад у апараті прокуратури області, які могли б бути запропоновані ОСОБА_7.

Згідно переліку вакансій, з яким ознайомлено позивача, станом на 10.05.2016 року були вакантні посади прокурора Володимирецького відділу Сарненської місцевої прокуратури та прокурора Острозького відділу Здолбунівської місцевої прокуратури, тимчасово вакантними: прокурора Рівненської місцевої прокуратури, прокурора Дубенської місцевої прокуратури та прокурора Гощанського відділу Здолбунівської місцевої прокуратури (а.с. 14, 109).

Наданими для суду штатними розписами прокуратури Рівненської області підтверджується, що протягом періоду з 10.05.2016 року по 11.07.2016 року у відповідача, дійсно, були відсутні вакантні посади, які можна було запропонувати позивачу (а.с. 170-190).

Також, судом враховується, що позивач відмовилась від переведення на посаду прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Рівненської області.

Разом з тим, судом з'ясовано, що в період між попередженням позивача про звільнення із займаної посади до самого звільнення у апараті прокуратури Рівненської області все-такі існували вакантні посади у новостворених відділах прокуратури Рівненської області та проводився добір працівників для їх зайняття, а відтак існувала можливість для працевлаштування позивача, яку роботодавець не реалізував.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відтак, чинне законодавство містить імперативну норму, якою встановлено пряму заборону звільнення з ініціативи роботодавця, попри існування для цього будь-яких підстав, крім повної ліквідації підприємства, установи, організації, вагітних жінок і одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 має доньку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої у свідоцтві про народження серії 1-ВЛ №022331 зазначено ОСОБА_9 (а.с. 35).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.07.2014 року по справі №569/10421/14-ц, яке набрало законної сили 29.07.2014 року, розірвано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_11, зареєстрований 19.02.2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Харкова за актовим записом №59. Доньку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено на проживання з матір'ю - ОСОБА_10 (а.с. 19).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24.11.2015 року по справі №569/11136/15-ц, яке набрало законної сили 17.11.2015 року, ОСОБА_9 позбавлено батьківських прав ОСОБА_9 стосовно малолітньої доньки - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 20).

За змістом пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9, одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує й утримує дитину сама.

Тому, станом на час попередження про майбутнє звільнення 10.05.2016 року та звільнення із займаної посади та з органів прокуратури України 11.07.2016 року позивач мала статус одинокої матері, що самостійно виховувала дитину віком до чотирнадцяти років.

Крім того, наявними у матеріалах справи доказами, а саме: медичною картою амбулаторного хворого форми №025/о, обмінною картою пологового відділення лікарні форми №113/о №362, протоколом ультразвукового обстеження від 14.07.2016 року та довідкою пологового будинку Рівненської міської ради від 20.09.2016 року №1015 підтверджується, що ОСОБА_5 є вагітною з 28.04.2016 року, станом на 14.07.2016 року термін вагітності складав 12 тижнів (а.с. 23-34, 80-81).

Отже, на час попередження про майбутнє звільнення, а також на дату звільнення позивач була вагітною.

З цього приводу представник відповідача - прокурор відділу роботи з кадрами прокуратури Рівненської області ОСОБА_2 у судовому засіданні 07.10.2016 року надала пояснення, згідно яких про вагітність позивача відповідачу стало відомо при ознайомленні її з оспорюваним наказом про звільнення, 11.07.2016 року, про що остання надала відповідні докази - медичну довідку, проте жодних дій щодо скасування оспорюваного наказу відповідачем вчинено не було.

У зв'язку з цим, суд відхиляє посилання відповідача на ту обставину, що йому не було відомо про вагітність позивача. Суд зазначає, що, по-перше, чинним законодавством, не встановлено обов'язку працівника безпосередньо повідомляти роботодавця про існування обставин, які впливають на заборону його звільнення. По-друге, передбачена ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України заборона звільнення вагітних жінок та жінок, які мають дітей, є імперативною, тобто, не може бути обумовлена тим, що роботодавцю повинно було бути відомо про вказані обставини до моменту звільнення працівника, оскільки навіть після його звільнення така обставина є підставою для поновлення на роботі.

Крім того, судом з'ясовано, що питання про наявність у позивача переважного права залишення на роботі відповідачем взагалі жодним чином не досліджувалось, що підтвердила у своїх поясненнях у судовому засіданні 07.10.2016 року представник відповідача - прокурор відділу роботи з кадрами прокуратури Рівненської області ОСОБА_2 та про що відсутні будь-які відомості у матеріалах справи.

Таким чином, оспорюваний наказ прокуратури Рівненської області "Про звільнення ОСОБА_4А." від 11.07.2016 року №704 прийнято без урахування усіх обставин, які мали значення при його прийнятті, тому він не відповідає критеріям обґрунтованості, а відтак, є неправомірним та підлягає скасуванню судом і позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Водночас, з огляду на те що про вагітність позивача відповідач не знав, суд приходить до висновку про відсутність з його боку протиправних дій та про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9, працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Враховуючи наведені норми, суд вважає за неможливе поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, оскільки незаконне звільнення позивача з займаної посади, яку було скорочено, не означає, що остання має будь-які переваги при призначенні на новостворену посаду в новому відділі.

Тому, позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Водночас, частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд вважає за необхідне, з метою повного та всебічного захисту прав позивача, здійснити вихід за межі позовних вимог та поновити ОСОБА_6 на посаді заступника начальника відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадянина та держави в суді прокуратури Рівненської області та в органах прокуратури України, з 12.07.2016 року.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З наданої прокуратурою Рівненської області довідки вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення складала 713,57 грн., середньомісячна - 13557,83 грн. (а.с. 208), час вимушеного прогулу за період з 12.07.2016 року по 07.10.2016 року склав 63 календарні дні. У зв'язку з цим, присудженню на користь ОСОБА_4 підлягає 44954,91 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з розрахунку: 713,57 грн. * 63дні = 44954,91 грн.).

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 60000,00 грн., то статтею 237-1 Кодексу законів про працю України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд зазначає, що саме по собі встановлення факту порушення трудових прав позивача у спірних правовідносинах дозволяє зробити висновок про заподіяння їй моральної шкоди.

Проте, в силу вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач зобов'язаний довести спричинення моральної шкоди у заявленому розмірі достатніми належними і допустимими доказами.

Суд вважає, що з огляду на звернення позивача до лікувальних закладів після її звільнення та враховуючи стан вагітності, в якому вона перебуває, присудженню на користь позивача за рахунок відповідача підлягає моральна шкода у розмірі 1000,00 грн.

Судові витрати на користь сторін не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Рівненської області від 11.07.2016 року №704 "Про звільнення ОСОБА_4А.".

Поновити ОСОБА_6 на посаді заступника начальника відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Рівненської області та в органах прокуратури України, з 12.07.2016 року.

Стягнути з Прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.07.2016 року по 07.10.2016 року в розмірі 44954 (сорок чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят чотири) грн. 91 (дев'яносто одна) коп.

Стягнути з Прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 1000,00 (одна тисяча) грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді заступника начальника відділу організації представництва на захист інтересів громадянина або держави управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Рівненської області та в органах прокуратури України, з 12.07.2016 року.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині стягнення з Прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 13557 (тринадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят сім) грн. 83 (вісімдесят три) коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.