Справа № 2-а-4433/10/0270
Суддя: Чудак Олеся Миколаївна
Дата ухвалення: 2010-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2010 р. Справа № 2-а-4433/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чудак Олесі Миколаївни, розглянувши в порядку письмового провадження матеріали справи за позовом Ленінського районного відділу Вінницького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Саіджона Согламалієвича про примусове видворення за межі України

ВСТАНОВИВ :

05 листопада 2010 року Ленінський районний відділ Вінницького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (Ленінський РВ ВМУ ГУ МВС України у Вінницькій області) звернувся в суд з позовом до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Саіджона Согламалієвича (ОСОБА_2С.) про примусове видворення за межі України.

Зазначав, що громадянин ОСОБА_1 прибув в Україну з приватною метою і в подальшому змінив свій статус перебування, займаючись торгівельною діяльністю на ринках м. Вінниці, Вінницької області та України загалом. При проведенні заходів, направлених на протидію нелегальній міграції останнього виявлено працівниками СГІРФО Вінницького РВ ГУ МВС України у Вінницькій області, що й стало підставою для прийняття рішення про його видворення у добровільному порядку. Відповідач територію держави не покинув, навпаки продовжував свою торгівельну діяльність у м. Вінниці на ринку «Уражай» де і був виявлений співробітниками СГІРФО Ленінського РВ ВМУ ГУ МВС України у Вінницькій області.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 від добровільного виїзду з території України ухиляється, на даний час фактично перебуває на нелегальному становищі, дозвіл на працевлаштування в Україні відсутній, постійного місця проживання немає, відсутня і приймаюча сторона, - Ленінський РВ ВМУ ГУ МВС України у Вінницькій області просив примусово видворити його за межі України.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2010 року відкрито провадження і адміністративна справа призначена до розгляду.

09 листопада 2010 року через канцелярію суду за вхідним №24318 від повноважного представника Ленінського РВ ВМУ ГУ МВС України у Вінницькій області майора міліції ОСОБА_3 (доручення на а.с. 6) подано заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність (а.с. 15).

Відповідач в судове засідання також не зявився, на адресу суду надіслав заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі та з проханням провести розгляд справи у його відсутність (а.с. 17).

Відповідно до пункту 10 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) письмове провадження це розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, цією процесуальною нормою встановлено те, що судовий розгляд справи в порядку письмового провадження здійснюється: без виклику осіб, які беруть участь у справі; на основі наявних у суду матеріалів; без проведення судового засідання, передбаченого главою третьою розділу третього КАС України.

За правилами частини четвертої статті 122 КАС України підставою для розгляду справи в порядку письмового провадження, зокрема, в суді першої інстанції є клопотання особи, яка бере участь у розгляді справи, про розгляд справи за її відсутності. Тобто розгляд і вирішення справи в суді першої інстанції у порядку письмового провадження можливі лише за наявності такого клопотання.

Оскільки сторонами подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності, то дану справу можливо розглянути та вирішити в порядку письмового провадження.

Суд дослідив надані у справу докази та надав їм юридичну оцінку, виходячи з такого.

Зокрема, судом встановлено, що громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 08 липня 2010 року прибув на територію України через контрольно-пропускний пункт «Сімферополь» з приватною метою.

Однак, перебуваючи на території України, відповідач змінив статус свого перебування, займаючись торгівельною діяльністю на ринках м. Вінниці, Вінницької області та України загалом.

Відтак, при проведенні заходів, направлених на протидію нелегальній міграції, ОСОБА_2 виявлений працівниками СГІРФО Вінницького РВ ГУ МВС України у Вінницькій області.

В результаті чого, начальником Вінницького РВ ГУ МВС України у Вінницькій області прийнято рішення від 04 жовтня 2010 року про видворення громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 у добровільному поряду з України із забороною вїзду терміном шість місяців та зобовязано його покинути територію держави у термін до 03 листопада 2010 року (а.с. 9).

З прийнятим рішенням та порядком його оскарження відповідач ознайомлений, але ним не скористався, тобто рішення не оскаржив. Разом з тим, припис субєкта владних повноважень ОСОБА_2. не виконав, а більше того, був виявлений працівниками СГІРФО Ленінського РВ ВМУ ГУ МВС України у Вінницькій області у м. Вінниці на ринку «Урожай» при здійсненні торгівельної діяльності без відповідного дозволу.

Перевіркою співробітниками СГІРФО Ленінського РВ ВМУ ГУМВС України у Вінницькій області щодо ОСОБА_2 встановлено відсутність приймаючої сторони та постійного місця проживання, відсутність договору під найму з власником квартири, документів на право торгівлі, існування за рахунок тимчасових заробітків, фактично наявність нелегального становища, ухилення від виїзду після прийняття рішення про видворення.

Наведені обставини стали причиною звернення позивача до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3929-ХІІ від 04 лютого 1994 року (Закон №3929), відповідно до статті 1 якого іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до Конституції України іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах, умови яких встановлюються спеціальним законодавством про статус іноземців та осіб без громадянства, перебувають в Україні, - наділені такими ж правами та обовязками, як і громадяни України. Наведене положення кореспондує положенню спеціального закону.

Зокрема, згідно із статтею 2 Закону №3929, іноземці мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обовязки, що і громадяни України, якщо інше не передбачене Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Наявність прав іноземців прямо повязана із законністю їх перебування на території України, а в разі порушення певних встановлених державою умов їх перебування останні несуть відповідальність відповідно до зазначеного законодавства, яка поділяється на загальну та спеціальну.

Так, відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземцю та особі без громадянства, який порушує законодавство України, якщо ці порушення не передбачають адміністративної або кримінальної відповідальності, може бути скорочено визначений йому термін перебування в Україні.

Такий термін може бути також скорочено, якщо в іноземця та особи без громадянства відпали підстави для його подальшого перебування в Україні.

Рішення про скорочення терміну тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства в Україні приймається органами внутрішніх справ, Державної прикордонної служби України.

У випадках, коли іноземець чи особа без громадянства після закінчення строку перебування в Україні або після відмови у продовженні такого строку без поважних причин не виїхали з України, такі особи можуть бути визнані незаконними мігрантами і щодо них відповідно до статті 32 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» може бути прийнято рішення про видворення за межі України.

При цьому, слід зазначити, що за правовою природою видворення за межі України є заходом припинення протиправної поведінки іноземців і осіб без громадянства.

Статтею 32 Закону №3929 визначено підстави видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України.

А саме, це: якщо іноземець чи особа без громадянства вчинила злочин або адміністративне правопорушення, після відбуття призначеного їм покарання чи виконання адміністративного стягнення; якщо їх дії грубо порушують законодавство про статус іноземців та осіб без громадянства; якщо їх дії суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоровя, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Рішення про видворення іноземця та особи без громадянства після відбуття ним покарання чи виконання адміністративного стягнення приймається органом внутрішніх справ за місцем його перебування з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення.

За наявності інших вище перелічених підстав для видворення іноземець та особа без громадянства можуть бути видворенні за межі України за рішенням органів внутрішніх справ, органів охорони державного кордону (стосовно осіб, які затримані у межах контрольованих прикордонних районів при спробі або після незаконного перетинання державного кордону в Україну) або Служби безпеки України з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення.

Статтею 1 Закону України «Про міліцію» від 12 грудня 1990 року №565-ХІІ визначено, що міліція - це державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоровя, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 10 цього Закону одним з основних завдань органів внутрішніх справ є контроль за додержанням громадянами та службовими особами встановлених законодавством правил паспортної системи, вїзду, виїзду, перебування в Україні і транзитного проїзду через її територію іноземних громадян та осіб без громадянства.

Частиною восьмою статті 32 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що рішення органів внутрішніх справ, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про видворення іноземця та особи без громадянства з України може бути оскаржено до суду. Оскарження зупиняє виконання рішення про видворення, крім випадків, коли необхідність негайного видворення зумовлена інтересами забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку.

Такі спори, відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Примусове видворення здійснюється лише на підставі постанови адміністративного суду.

Така постанова приймається судом за зверненням органу внутрішніх справ, органу охорони державного кордону або Служби безпеки України, якщо іноземець або особа без громадянства ухиляються від виїзду після прийняття рішення про видворення або є обґрунтовані підстави вважати, що вони будуть ухилятись від виїзду (ч. 5 ст. 32 Закону №3929).

Відповідно до положень частини четвертої статті 50 КАС України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом субєкта владних повноважень про примусове видворення з України.

Аналіз наведених норм з точки зору послідовності їх викладення, внутрішнього взаємозвязку та наслідків застосування дає підстави дійти висновку про те, що зверненню з позовом про примусове видворення передує ухвалення органом внутрішніх справ рішення про видворення і лише після цього, якщо іноземець ухиляється від виїзду або є обґрунтовані підстави вважати, що він буде ухилятися від добровільного виїзду, рішення про затримання і примусове видворення може ухвалювати суд.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення начальника Вінницького РВ ГУ МВС України у Вінницькій області від 04 жовтня 2010 року про видворення у встановлений строк відповідачем не виконано, фактично по причині небажання покидати Україну.

В установленому законом порядку до адміністративного суду дане рішення не оскаржено.

Отже, субєкт владних повноважень Ленінський РВ ВМУ ГУ УМВС України у Вінницькій області за обставин, коли громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 рішення про видворення не оскаржив, територію України у визначений в рішенні строк (03 листопада 2010 року) не покинув та продовжує ухилятися від виїзду, - обґрунтовано звернувся до суду відповідно до статті 32 Закону №3929 для його примусового видворення з України.

Відповідно до частини першої статті 136 КАС України позивач може відмовитись від адміністративного позову, а відповідач визнати адміністративний позов протягом всього часу судового розгляду, зробивши усну заяву, якщо відмову від адміністративного позову чи визнання адміністративного позову викладено в адресованій суду письмовій заяві, ця заява приєднується до справи.

Відповідно до частини третьої статті 72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Таким чином, зважаючи на відсутність приймаючої сторони, постійного місця проживання та існування за рахунок тимчасових заробітків, невиконання рішення начальника Вінницького РВ ГУ УМВС України у Вінницькій області про видворення, тобто, фактично ухилення від добровільного виїзду, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про примусове видворення є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, більше того, визнаються відповідачем, а отже підлягають задоволенню.

Оскільки спір вирішено на користь позивача - субєкта владних повноважень та за відсутності його витрат, повязаних із залученням свідків чи проведенням судових експертиз, то судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статями 50, 71, 79, 86, 94, 128, 122, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

адміністративний позов задовольнити.

Видворити в примусовому порядку за межі України громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Саіджона Согламалієвича ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Чудак Олеся Миколаївна