Справа № 2-а-4987/10/0270
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2011-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2011 р. Справа № 2-а-4987/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Дмитришеної Руслани Миколаївни,

при секретарі судового засідання: Колос Мирославі Сергіївні

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області

про: зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ :

В грудні 2010 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (відповідач 1, УМВС України у Вінницькій області), Чечельницького районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (відповідач 2, Чечельницький РВ УМВС України у Вінницькій області) про зобовязання відповідача 1 нарахувати на виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 05.01.2007 року по 16.04.2010 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що постановою Чечельницького районного суду Вінницької області від 04.04.2007 року його поновлено на посаді начальника відділення карного розшуку Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області. Дана постанова за результатами апеляційного розгляду відповідно до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2009 року набрала законної сили. Однак, як зазначає позивач в своєму позові, відповідач 1 затримав виконання постанови суду і поновив його на посаді лише 16.04.2010 року, що підтверджується наказом № 56 о/с від 16.04.2010 року, разом із тим, цим же наказом останнього було звільнено у відставку за віком (п. «а» ст. 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ).

Крім того, позивач в позові зазначив, що відповідачі в порушення вимог ст.236 КЗпП України та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Викладені в адміністративному позові обставини стали приводом для звернення ОСОБА_1 до Вінницького окружного адміністративного суду з зазначеними вище позовними вимогами.

Ухвалою суду від 06.12.2010 р. за поданою позовною заявою відкрито провадження у адміністративній справі.

24.12.2010 року позивачем до суду подано доповнення та уточнення до адміністративного позову за вхід. номером 28686, згідно із якими позивач просив: визнати незаконною відмову Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області у проведенні розрахунку заборгованості за час вимушеного прогулу; зобовязати УМВС України у Вінницькій області нарахувати на виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу по вині відповідача за період з 05.01.2007 року по 16.04.2010 року в загальній сумі 11610,65 гривень.

В силу частини 1 статті 51 Кодексу адміністративного судочинства України позивач має право змінити підставу або предмет адміністративного позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову в будь-який час до закінчення судового розгляду.

Зважаючи на права якими наділені сторони статтею 51 Кодексу адміністративного судочинства України, уточнення позовних вимог було прийнято судом, оскільки такі дії позивача не суперечать закону, не порушують чиїх-небудь прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив його задовольнити.

Представник відповідача 1 - ОСОБА_2 проти позову заперечив, пославшись на обставини, що були викладені у наданих суду письмових запереченнях (а.с.26-27). Додатково пояснив, що УМВС України у Вінницькій області не може виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, оскільки позивач проходив службу не в УВМС України у Вінницькій області, а в Чечельницькому РВ УМВС України у Вінницькій області, який є самостійною юридичною особою та має власний баланс. Крім того, на думку представника відповідача-1, безпідставною є вимога про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул за період з 05.01.2007 року по 16.04.2010 року, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглянув трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у заробітку за час вимушеного прогулу нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Просив в позові до УМВС України у Вінницькій області відмовити.

Представник відповідача 2 - ОСОБА_3 суду пояснила, що Чечельницьким РВ УМВС у Вінницькій області грошове забезпечення за вимушений прогул ОСОБА_1 не було виплачено з тих підстав, що постановою Чечельницького районного суду Вінницької області від 04.04.2007 року цього не вимагалося. Щодо вирішення адміністративної справи остання поклалася на розсуд суду.

Слід відмітити, що представником відповідача 1 в ході розгляду адміністративної справи було надано заяву про залишення адміністративного позову без розгляду через пропущення позивачем строку звернення до суду (а.с.19). Заява була мотивована тим, що про порушення свого права (про невиплату заробітку за час вимушеного прогулу) позивач дізнався при звільненні з органів внутрішніх справ 16.04.2010 року, а до адміністративного суду звернувся лише у грудні 2010 року, чим самим пропустивши строк звернення, встановлений ч. 3 ст. 99 КАС України. Таким чином, на його думку, зазначена обставини є підставою для залишення адміністративного позову без розгляду відповідно до ст. 100 КАС України.

Суд, розглянувши подане клопотання відмовив у його задоволенні з огляду на наступне.

Строки звернення до адміністративного суду визначені статтею 99 КАС України. Зокрема, відповідно до частин першої статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

В той же час, частиною 1 статті 107 КАС України встановлено, що суддя після одержання позовної заяви, між іншим, з'ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, встановлений законом (якщо подано заяву про поновлення цього строку, то чи є підстави для її задоволення).

З огляду на викладені норми, дане питання, щодо подання адміністративного позову у строк, уже було вирішено судом на стадії відкриття провадження у справі, і як результат - провадження у справі було відкрито. Відтак, повернення до цього питання під час розгляду адміністративної справи по суті, на думку суду, є недоцільним.

Крім того, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Закон України «Про судоустрій та статус суддів»від 07.07.2010 року N 2453-VI, яким внесено зміни до ст. 99 КАС України, опубліковано в офіційних виданнях з 30.07.2010 року (Офіційний вісник України від 30.07.2010 року № 55/1).

З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржує відмову Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області у проведенні розрахунку заборгованості за час вимушеного прогулу, яка оформлена у вигляді листа і датована 09.06.2010 року.

Враховуючи викладене, при відкритті провадження у справі, суд брав до уваги, що правовідносини між сторонами відбулися до моменту опублікування Закону України від 07.07.2010 р. N 2453-VI в офіційних виданнях, а відтак позивачем не порушено норм чинного законодавства, зокрема ст. 99 КАС України.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані у справу докази та надавши їм юридичну оцінку, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділення карного розшуку Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області. Наказом від 05 січня 2007 року його було звільнено відповідно до ст. 66 (дискредитацію звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Позивач оскаржив наказ про звільнення до Чечельницького районного суду Вінницької області.

Постановою Чечельницького районного суду Вінницької області від 04 квітня 2007 року визнано нечинними накази начальника УМВС України у Вінницькій області №243 від 22 травня 2006 року та №4 о/с від 05 січня 2007 року про звільнення ОСОБА_1 по ст. 66 (дискредитацію звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та зобовязано керівника УМВС України у Вінницькій області їх скасувати. Крім того, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділення карного розшуку Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області (а.с.5-6).

Дана постанова за результатами апеляційного розгляду відповідно до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2009 року в силу вимог ч. 5 ст. 254 КАС України набрала законної сили з моменту проголошення, тобто 18 травня 2009 року.

Відповідно до наказу начальника ГУ МВС України у Вінницькій області від 16 квітня 2010 року №56 о/с було скасовано накази начальника УМВС України у Вінницькій області №243 від 22.05.2006 року та №4 о/с від 05.01.2007 року про звільнення ОСОБА_1, а також поновлено останнього на посаді начальника відділення карного розшуку Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області з 05.01.2007 року. Окрім цього, вказаним вище наказом позивача було звільнено у відставку за віком відповідно до п. «а» ст. 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с.11).

В матеріалах справи також міститься заява позивача до начальника Чечельницького РВ ГУМВС України у Вінницькій області, в якій останній просить видати йому довідку про наявність заборгованості по заробітній платі відповідно до наказу про його поновлення на посаді (а.с.9). У відповідь на яку, відповідачем 2 ОСОБА_1 було надіслано лист, в якому йшлося про те, що у звязку із відсутністю в рішенні суду вимоги про перерахування та виплату грошових коштів, бухгалтерією Чечельницького РВ ГУМВС України у Вінницькій області перерахунок не проводився (а.с.10).

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог та заперечень відповідачів, правомірності оскаржуваних дій, суд виходив з наступного.

Як встановлено судом основною підставою для відмови у виплаті позивачеві грошового забезпечення за вимушений прогул було те, що постанова Чечельницького районного суду Вінницької області від 04 квітня 2007 року не зобовязувала відповідачів здійснити такі дії.

Проте, суд не може погодитися із таким висновком, оскільки таке право позивача гарантоване законом, а відсутність в резолютивній частині постанови, якою позивача було поновлено на посаді, зобовязання відповідачів виплатити останньому грошове забезпечення за вимушений прогул, не є обґрунтованою та правовою підставою для такої невиплати.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів України про працю у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Крім того, враховуючи, що спірні відносини випливають із відносин публічної служби, застосуванню також підлягають положення спеціальних нормативно-правових актів, до яких, зокрема, належить Постанова Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 р. N 114 «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ». Пункт 24 якої передбачає, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді). У разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Враховуючи викладені норми чинного законодавства та обставини, встановлені в рішенні Чечельницького районного суду Вінницької області від 04 квітня 2007 року, зокрема, відносно того, що позивача було звільнено незаконно, які в силу ч. 1 ст. 72 КАС України не потребують доказування, суд приходить до висновку про наявність усіх правових підстав щодо виплати ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Водночас, суд взявши до уваги, положення ст. 235 КЗпП України та п. 24 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 р. N 114, вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу повинен бути виплачений позивачеві з 18.05.2008 року по 18.05.2009 року, тобто не більш ніж за один рік з моменту набуття постановою Чечельницького районного суду законної сили від 04 квітня 2007 року (18.05.2009 року).

Крім того, постанову Чечельницького районного суду, яка 18.05.2009 року набрала законної сили, і якою позивача було поновлено на попередньо займаній ним посаді, УМВС України у Вінницькій області було виконано лише 16.04.2010 року.

А тому, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.5 ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України КАС України) постанова або ухвала апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного суду України, набирають законної сили з моменту проголошення.

Відповідно до ч.5 ст. 235 Кодексу законів про працю України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого підлягає негайному виконанню.

Також, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Отже, відповідачі повинні були виконати рішення суду з моменту набрання ним законної сили, а саме з 18.05.2008 року, однак вони затримали виконання рішення суду та поновили позивача на роботі лише 16.04.2010р., про що свідчить відповідний наказ в матеріалах адміністративної справи.

Відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, відповідачі зобов'язані нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділення карного розшуку Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області також за період з 18.05.2009 р. по 16.04.2010р.

Що стосується заявлених позовних вимог до УМВС України у Вінницькій області щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_1 працював саме на посаді у Чечельницькому РВ УМВС України у Вінницькій області, який відповідно до п. 9 Положення про Чечельницький РВ УМВС України у Вінницькій області є юридичною особою, має самостійний баланс (а.с.28-33).

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.05.2008 року по 16.04.2010 року повинен бути нарахований та виплачений Чечельницьким РВ УМВС України у Вінницькій області. І останній, починаючи з 18.05.2009 року повинен був виплатити позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Отже, судом встановлено, що відповідач 2, всупереч положенням чинного законодавства, не виконав відповідних дій, які повинні були ним вчинятись відповідно до покладених на нього обов'язків згідно з законодавством України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, відповідний субєкт владних повноважень повинен діяти згідно із законом, оскільки його повноваження вичерпно визначені у законі.

Відповідно статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права і свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд вважає за необхідне зазначити, що в адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд, зокрема, надавати закону тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення закону в жодному разі не може спричиняти несправедливих обмежень таких прав. Протилежністю верховенства права є свавілля. Держава не може діяти свавільно, вона обмежена правом. І не тільки створеним нею законодавством, а й правом, яке існує апріорі, незалежно від її розсуду - природним правом, або природними правами кожної людини.

Таким чином, певна форма поведінки субєкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні нею дій, пасивність поведінки є бездіяльністю, і якщо вона має негативний вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи, то така бездіяльність є протиправною

Відтак, бездіяльність Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу розцінюється судом як протиправна.

Враховуючи вищевикладені обставини та проаналізовані норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч.2 ст.162 Кодексу у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправним дій чи бездіяльності зобовязання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Положенням ч. 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, достатніх доказів у спростування позовних вимог відповідачами на надано.

Оскільки, спір випливає із трудових відносин і позивач звільнений від сплати судового збору (ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» вiд 21.01.1993 № 7-93), а також за відсутності витрат позивача, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з Державного бюджету України не підлягають (ст. 94 КАС України).

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Чечельницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зобов"язати Чечельницький районний відділ УМВС України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.05.2008 року по 16.04.2010 року.

В решті позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 06.01.11

Суддя./підпис/. ОСОБА_4

Копія вірна.

Суддя:

Секретар: 04.01.2011