Справа № 820/4175/16
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

05 жовтня 2016 р. № 820/4175/16

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі суду:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

суддів - Мельникова Р.В., Полях Н.А.,

при секретарі судового засідання - Принцевській Ю.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Хасанбаєва ОСОБА_3 Шухратовича до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3 Шухратович, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд: скасувати рішення відповідача від 14.07.2016 № 361-16; зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином ОСОБА_4. Позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 29.07.16 позивач отримав повідомлення №51 від 29.07.16 про те, що у відповідно до ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України. Зазначене рішення позивач вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки, на думку позивача, відповідачем при винесенні рішення про відмову у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не врахована подана позивачем інформація під час звернення до ГУ ДМС України в Харківській області з відповідною заявою, а також не врахована інформація, надана позивачем під час співбесід з уповноваженою особою ГУ ДМС України в Харківській області, в яких позивач поясняв причини, через які він не може повернутися в країну громадянської належності. Вказана інформація, на думку позивача, відповідачем перевірена поверхнево та необґрунтовано.

Від представника відповідача ОСОБА_5 через канцелярію суду надійшли письмові заперечення, в яких представник відповідача зазначив, що позивачем при подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано до органу міграційної служби жодних доказів, які б підтверджували наявність переслідування або утисків щодо нього, які відповідали вимогам п.1 та п. 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ст.1 Женевскої Конвенції про статус біженця 1951 року. При цьому представник відповідача зазначив, що основним мотивом звернення позивача до міграційного органу стало бажання працювати в Україні, оскільки позивач з 2008 року працював на території Російської Федерації, та неодноразово приїжджав до України з метою працевлаштування. Отже відсутні підтвердження того, що позивачу особисто, у випадку повернення до ОСОБА_4, буде загрожувати серйозна небезпека. Крім того, перевірками СБУ та відділу Укрбюро Інтерполу ГУМВСУ в Харківській області не встановлено обставин, за яких заявник підпадає під положення про виключення відповідно до абз. 1-3 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Таким чином, представник відповідача вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки при прийняті рішення відповідач діяв у відповідності до чинного законодавства та Женевскої Конвенції про статус біженця 1951 року, з дослідженням усіх наданих доказів позивачем та отриманої інформації під час співбесід.

Представник позивача - ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, зазначивши, що Державною міграційною службою України не проведено належну перевірку інформації, яку позивач надав під час звернення з заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, не досліджено належним чином ситуацію у країні походження позивача.

Представник відповідача - Державної міграційної служби України, та третьої особи, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - ОСОБА_2 - проти позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях на позов.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_3 Шухратович є громадянином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, віросповідання ОСОБА_6, прибув в Україну восени 2009.

З копій матеріалів особової справи №2014КYIV0167 громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_3 Шухратович ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.29-81), встановлено наступне.

Заявник 02.07.2015 звернувся до ГУ ДМС України у м. Київ з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав про побоювання в майбутньому за безпеку свого життя, оскільки він є мусульманином, а у ОСОБА_4 переслідують мусульман, тому в разі повернення у країну походження, його можуть кинути за грати.

13.08.15 позивач просив перевести його справу для розгляду у Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, у звязку з працевлаштуванням у м. Харкові.

Посадовими особами ГУ ДМС України у м. Київ та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з позивачем було проведено ряд співбесід, в яких було підтверджено, що останній виїхав з ОСОБА_4 з метою працевлаштування та на той час ніякі погрози переслідування йому не пред'являлись.

Головним управлінням міграційної служби в Харківській області складено висновок від 24.06.2016 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_3 Шухратович (а.с.67).

Рішенням Державної міграційної служби України від 14.07.2016 №361-16 підтримано висновок Головного управління ДМС у Харківській області та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні ( а.с.80).

29.07.2016 за підписом першого заступника начальника ГУ ДМС України ОСОБА_6 складено та направлено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за № 51 (а.с.81).

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, підставами для прийняття висновку та рішення як Головним управлінням міграційної служби в Харківській області та Державною міграційною службою України стало те, що необхідних аргументів на підтвердження обставин прямої загрози в країні походження позивач не надав, не навів жодного конкретного факту або інших доказів того, що його побоювання в разі повернення на батьківщину є обґрунтованими та відповідають вимогам, визначеним п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", розгляд заяви показав, що вона є очевидно необґрунтованою, оскільки не виявлено ознак переслідування.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.7 ст.7 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Крім того, щоб вважитися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 ст. 17 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також яка оскаржує відповідне рішення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, або до суду, до прийняття рішення за скаргою має права та обов'язки, передбачені статтею 13 цього Закону.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН Про обов'язки та стандарти доказів у біженців 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.п.99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою „внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру".

Аналізуючи умови, передбачені п.1 та п. 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд зазначає, що відносно осіб, які мають громадянство певної країни, до яких відноситься позивач, цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками релігійних переконань визначені як підстава, по-перше, для перебування шукача статусу біженця за межами країни своєї громадянської належності, а по-друге, для неможливості або небажання користуватися захистом країни громадянської належності внаслідок таких побоювань.

З протоколів співбесіди з позивачем вбачається, громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_3 Шухратович прибув до України з метою працевлаштування, до цього проживав та працював на території Російської Федерації. При перетині кордону не заявив бажання отримати статус біженця.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка вернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств, біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту іншими причинами, а також суті захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Колегія суду зазначає, що позивач ОСОБА_3 Шухратович добровільно та безперешкодно покинув країну походження ОСОБА_4 у 2008 році, переїхав через Казахстан до Російської Федерації, де, в свою чергу, працював близько року, а потім приїхав в Україну восени 2009 року. Проте звернувся до органів Державної міграційної служби 02.07.2015, що в свою чергу суперечить Директиві Європейського Союзу.

З аналізу зібраних по справі доказів судом встановлено, що позивач звернувся до міграційного органу не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації на території України з метою працевлаштування. Отже, ОСОБА_3 Шухратович перебував на Україні нелегально.

Аналіз матеріалів особової справи дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності задля оформлення візи, через особисті побоювання стати жертвою релігійних переслідувань з боку узбекистанської влади .

Позивач не навів жодних доказів, які б свідчили про те, що в разі повернення на батьківщину він буде підданий соціальному утиску або буде відбувати покарання.

Крім того, під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_3 Шухратович не належав до жодних угруповань політичного, релігійного, громадського або військового напряму, не приймав участі в масових заворушеннях, пов'язаних з расовими, політичними, національними та релігійними протистояннями.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що доводи позивача, викладені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та в позовній заяві, є необґрунтованими, громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_3 Шухратович не повідомив факти та обставини, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді адміністративного позову щодо оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України.

Причини, які має позивач щоб залишитись в Україні, не повязані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання.

З огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до Головного управління міграційної служби в Харківській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття біженець.

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Враховуючи вище викладене, суд вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, позовну вимогу про скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.07.2016. № 361-11.

Щодо зобов'язання Державну міграційну службу України про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у задоволенні даної позовної вимоги суд також відмовляє з огляду на те, що викладені в ній підстави не дають змоги вважати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Хасанбаєва ОСОБА_3 Шухратовича до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення від 14.07.2016 № 361-16 та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 12 жовтня 2016 року.

Головуючий Суддя Мар'єнко Л.М.

Судді Мельников Р.В.

ОСОБА_7