Справа № 462/7515/14-а
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 року м. Київ К/800/4821/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г. Голяшкіна О.В. Калашнікової О.В.

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року

у справі №462/7515/14-а

за позовом ОСОБА_4

до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:

ОСОБА_5

про скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження в частині.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказане розпорядження є таким, що винесено незаконно, упереджено, необґрунтовано, з порушенням норм Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року № 834.

Позивач просила визнати протиправним та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 04 серпня 2014 року № 525 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії» в частині пункту 2, яким дозволено встановити металеву огорожу з цегляними стовпами в межах земельної ділянки на АДРЕСА_1 іншому співвласнику будинку.

Постановою Залізничного районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року позов задоволено.

Скасовано п.2 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 525 від 04 липня 2014 року щодо надання дозволу ОСОБА_5 на встановлення металевої огорожі на вулиці АДРЕСА_1

Постанова суду мотивована тим, що у зв'язку з відсутністю згоди іншого співвласника будинку ОСОБА_4 на влаштування огорожі, яку повинна була отримати ОСОБА_5 відповідно до п.п. 4.3, 5.1 Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011 року № 834, відповідачем протиправно надано дозвіл на влаштування спірної огорожі.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року постанову Залізничного районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року скасовано та прийнято нову про відмову у задоволенні позову.

При скасуванні рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вказав на те, що на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України правомірно надала ОСОБА_5 дозвіл на встановлення огорожі виключно в межах частини земельної ділянки.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року скасувати, а постанову Залізничного районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року у справі №462/7515/14-а - залишити в силі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_5 направила на адресу Вищого адміністративного суду України письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких просила залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, встановленого пунктом 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 належить 27/50 частин будинку, а ОСОБА_4 - 23/50 частин будинку АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №15527733 від 09 серпня 2007 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САВ №067217 від 02 серпня 2007 року, свідоцтвом про право власності серії КММ № 001101 від 16 лютого 1998 року, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 06 вересня 2012 року встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 Вирішено ОСОБА_5 надати в користування земельну ділянку з такими розмірами по периметру в метрах: 21,40; 14,73; 9,56; (по житловому будинку): 6.12 та 10.18 площею 271,70 кв.м. та ОСОБА_4 надати в користування земельну ділянку з такими розмірами по периметру в метрах: 12,27; 23,10: 16.20: 6,12; (по стінах житлового будинку) та 9,56 - площею 271.70 кв..м. Також вирішено сторонам виділити біля будинку право земельного сервітуту на ділянку піриною 1,0 м. з наступними розмірами по периметру в метрах: 1.0: 12.12; 12.05; 11.09: 3,55: 1.03; 1,0; 2,03; 3,55; 9.09; 10,05 та 11.12 площею 37,80 кв.м.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року рішення першої інстанції змінено, а саме: в другій, третій його частинах резолютивної частини рішення слово «надати» замінено на слово «залишити», та викладено частину четверту резолютивної частини рішення в наступній редакції: залішити у спільному користуванні сторін земельну ділянку шириною 1.0 м. по периметру будинку в метрах: 1.0: 12.12; 12.05; 11.09; 3,55; 1,03; 1,0; 2,03; 3.55; 9.09; 10,05 та 11,12 площею 37,80 кв.м.

22 серпня 2013 року складено Акт державного виконавця про примусове виконання виконавчого листа №2-422/11 від 07 червня 2013 року, а саме: залишено ОСОБА_5 в користування земельну ділянку з такими розмірами по периметру в метрах: 21,40; 14,73; 9,56; (по житловому будинку): 6,12 та 10,18 площею 271,70 кв.м.

Пунктом 2 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 04 серпня 2014 року № 525 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії гр.ОСОБА_5.», ОСОБА_5 співвласниці будинку по вул. Яворницького, 8а в м.Львові, було дозволено встановити металеву огорожу з цегляними стовпами відповідно до проекту, розробленого ПП «Ареал Плюс», в межах земельної ділянки за вказаною адресою, залишеною в її користуванні відповідно до рішення Залізничного районного суду міста Львова від 06 вересня 2012 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року, не перевищуючи розмірів по периметру, визначених актом державного виконавця від 22 серпня 2012 року.

Переглядаючи рішення суду апеляційної інстанції, з урахуванням доводів касаційної скарги, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з наступного.

У відповідності до ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, Законами України.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією Законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до п. 44 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції селищних, сільських та міських рад відноситься вирішення питань на пленарних засіданнях щодо встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської Ради № 834 від 09 вересня 2011 року «Про затвердження Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові» регулюється порядок влаштування огорож зі сторони магістральних вулиць і доріг та між суміжними землекористувачами, а також житлових вулиць місцевого значення у м.Львові з врахуванням існуючих архітектурних традицій, функціонально-планувальних вимог до забудови вулиць, типології елементів огорож та поширюється на правовідносини, що виникають із влаштування огорож.

Вказане Положення є чинним і у встановленому Законом порядку незаконним не визнавалось та не скасовувалось та пунктом 1.3. якого передбачено, що дія цього Положення поширюється на всі юридичні та фізичні особи, які мають у користуванні чи у власності земельні ділянки, що підлягають огородженню.

Згідно п.2.1. вказаного Положення порядок влаштування огорож у м. Львові огорожі земельних ділянок необхідно влаштовувати по межі земельних ділянок, визначених документами на землекористування (Державним актом, договором оренди).

Пунктами 2.2., 2.3 цього Положення передбачено, що влаштування огорожі між суміжними земельними ділянками окремих землекористувачів, конструкція якої передбачає часткове втручання на суміжну земельну ділянку, можливе при умові нотаріально завіреної згоди власника суміжної земельної ділянки. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки огорожа влаштовується у межах власного (орендованого) землекористування.

Вирішуючи спір суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржуваним п. 2 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 04 серпня 2014 року № 525 ОСОБА_5 дозволено встановити огорожу відповідно до проекту, розробленого ПП «Ареал Плюс», виключно в межах земельної ділянки, залишеної в її користуванні відповідно до рішення Залізничного районного суду міста Львова від 06 вересня 2012 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року, не перевищуючи розмірів по периметру, визначених актом державного виконавця від 22 серпня 2012 року.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України наголошує, що рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року, яким змінено рішення Залізничного районного суду міста Львова від 06 вересня 2012 року, вступило в законну силу та саме ним визначено конкретні межі користування в метрах по периметру ділянки.

В розділі 4 Рішення Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року №834 «Про затвердження Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові», закріплено перелік необхідних документів для отримання дозволу на влаштування огорожі.

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_5 на ім'я голови Залізничної районної адміністрації м. Львова від 21 липня 2014 року щодо надання їй дозволу на заміну старої огорожі на нову та влаштування нової огорожі на своїй земельній ділянці згідно рішень судів, до якої ОСОБА_5 долучила необхідні документи, а саме: рішення Залізничного районного суду міста Львова від 06 вересня 2012 року, рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року, таблиця до висновку експертизи №2436/2437/2438, акт державного виконавця від 22 серпня 2013 року, висновок управління архітектури, документ, що посвідчує особу, копія свідоцтва на право власності, копія технічного паспорта, рішення №713 від 28 травня 1954 року про передачу земельної ділянки, договір на право будівництва і безстрокове користування земельною ділянкою, викопіювання із плану М1:500, фотографія існуючої огорожі.

Таким чином, спірне розпорядження приймалось відповідачем на підставі заяви ОСОБА_5 та на підставі документів, передбачених чинним законодавством.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції зроблено обґрунтований та вірний висновок про те, що дозвіл на встановлення металевої огорожі надано в межах земельної ділянки, залишеної лише в користуванні ОСОБА_5, не перевищуючи розмірів по периметру, визначених актом державного виконавця від 22 серпня 2013 року.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Зокрема, підставами для визнання акта органу місцевого самоврядування недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

За таких обставин, при прийнятті пункту 2 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 04 серпня 2014 року № 525 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії», Залізнична районна адміністрація не вийшла за межі наданих їй повноважень, визначених ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також не порушила вимоги ст.19 Конституції України, яка зобов'язує органи місцевої влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Оскільки Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради мала всі законні підстави для прийняття спірного пункту 2 оскаржуваного рішення, у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог та визнання недійсним пункту 2 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 04 серпня 2014 року № 525 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії».

Згідно з ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

З огляду на наведене, судовими рішеннями, які набрали законної сили, зокрема, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року та рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 6 вересня 2012 року встановлено, що ОСОБА_4 не наведено жодних мотивів порушення її прав як співвласника будинку та як користувача земельної ділянки внаслідок визначеного судом порядку користування земельною ділянкою оскаржуваним рішенням. В судових рішеннях зазначено, що суд достатньо мотивував своє рішення при визначені варіанту встановлення порядку користування земельною ділянкою та врахував, що ОСОБА_4 не погоджується з будь-яким варіантом, тому не порушуючи інтереси сторін, визначив зазначений вище варіант порядку користування.

Беручи до уваги зазначені обставини та наведені вимоги закону, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що огорожа проходить лише по частині земельної ділянки, яка перебуває в користуванні ОСОБА_5 і не передбачає втручання в суміжну частину земельної ділянки за цією адресою, яка перебуває в користуванні ОСОБА_4

З огляду на викладене, судова колегія Вищого адміністративного суду України вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводами касаційної скарги наведених обставин не спростовано.

Судом апеляційної інстанції правозастосування відбулось із дотримання норм діючого законодавства та з повним, достовірним, неупередженим та об'єктивним з'ясуванням обставин справи.

Відповідно статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, судова колегія Вищого адміністративного суду України вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновку, викладеному в оскаржуваному рішенні суду апеляційної інстанції, воно ґрунтується на вимогах норм матеріального та процесуального законодавства, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року у справі №№462/7515/14-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і може переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та у порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді