Справа № 812/8428/13-а
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2016 року м. Київ К/800/11189/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Степашка О.І.

Суддів Веденяпіна О.А.

Островича С.Е.

за участю:

секретаря судового засідання Орєшко Ю.О.

представника позивача Бевзи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія»

на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 16.12.2013

та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.01.2014

у справі № 812/8428/13-а

за позовом Приватного акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія») звернулось до суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів (далі по тексту - відповідач, Спеціалізована ДПІ з обслуговування ВП у м. Луганську Міжрегіонального ГУ Міндоходів) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.06.2013 №, №, №, №.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 16.12.2013, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.01.2014, у задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Постановою слідчого СВ ПМ Дніпродзержинської ОДПІ від 12.03.2013 в рамках кримінальної справи №99124404 відносно директора ПП «Таір-Д» ОСОБА_3 було призначено позапланову виїзну документальну перевірку ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість та податку на прибуток підприємства за період з 01.01.2009 по 30.04.2012 по правових взаємовідносинах з ПП «Таір-Д», ПП «Промислове будівництво», ПП «Ударник», ПП «Торговий дім «Альфа строй», ТОВ «ЛТД».

Відповідачем було проведено позапланову виїзну перевірку ПАТ «ЛИНІК» щодо документального підтвердження господарських відносин із платником податків - ПП «Таір-Д», їх реальності та повноти відображення в обліку за період з 01.01.2009 по 30.04.2012, про що було складено акт від 27.05.2013 № 4/23-0/32292929.

В акті перевірки зазначено порушення позивачем вимог: п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого завищено податковий кредит з ПДВ на суму 111537,00 грн. за період з серпня 2010 року по листопад 2010 року; п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України - завищено податковий кредит на 454453,00 грн. за період з січня 2011 року по грудень 2011 року; п.п. 7.4.1 п. 7.4, п.п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» - завищено суму від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту з ПДВ на 26377,00 грн. за жовтень 2010 року; п. 200.1, п. 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України - завищено суму від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту з ПДВ на 366446,00 грн., в т.ч. за січень, березень, травень, липень, серпень, вересень, жовтень, грудень 2011 року; п.п. 7.7.1 п. 7.7. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» - занижено суму, яка підлягає перерахуванню до бюджету на 46866,00 грн., у тому числі за серпень 2010 року, вересень 2010 року; абз. «а» п.п. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» - завищено суму бюджетного відшкодування ПДВ на 64671,00 грн. за листопад 2010 року; п. 200.2 Податкового кодексу України - занижено суму, яка підлягає нарахуванню до бюджету на суму 267105,00 грн., в т.ч. за лютий, квітень, червень 2011 року; абз. а) п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України - завищено суму бюджетного відшкодування ПДВ на 217347,00 грн., у т.ч. за серпень, вересень, жовтень, листопад 2011 року, січень 2012 року; п. 5.1, п.п. 5.2.1 п. 5.2, п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», внаслідок чого занижено податок на прибуток в розмірі 175154,00 грн. у 1 кварталі 2011 року; п.п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п.п. 138.8.1 ст.138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток за 2-4 квартали 2011 року всього в сумі 337804,00 грн.

Зазначений висновок податковим органом зроблено, у зв'язку з непідтвердженням реальності господарських взаємовідносин між позивачем та ПП «Таір-Д».

На підставі акту перевірки відповідачем було винесено податкові повідомлення-рішення від 11.06.2013: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 512959,00 грн., у т.ч. за основним платежем - 512958,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 1,00 грн.; №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 392823,00 грн.; №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних податкових періодів) з податку на додану вартість та зобов'язано сплатити суму податку в розмірі 232273,00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 124841,25 грн.; №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 325688,50 грн., у т.ч. за основним платежем - 313971,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 11717,50 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з наступних обставин, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначено, що валовими витратами виробництва та обігу є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням п.п. 138.2, 138.11 цієї статті, п.п. 140.2 - 140.5 ст. 140, ст. 142 і ст. 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пп. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Таким чином, обов'язковою умовою для врахування витрат для визначення об'єкта оподаткування є наявність первинних документів, що підтверджують здійснення платником податків цих витрат.

Згідно 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено поняття витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім зміни капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Пунктом 1.7 ст. 1 Закону визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Пунктом 198.1 ст.198 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту та здійснених витрат до складу валових є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Абз. 1 п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України передбачено, що в разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суми податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених пп.пп. 54.3.1, 54.3.2, 54.3.5, 54.3.6 п. 54.3 ст. 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, неправомірно заявленої до повернення суми бюджетного відшкодування та/або неправомірно заявленої суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість.

Згідно з пунктом 7 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України штрафні санкції за порушення податкового законодавства за період з 01.01.2011 по 30.08.2011 застосовуються у розмірі не більше 1 гривні за кожне порушення.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 Податкового кодексу України. Так, згідно з положеннями п. 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі по тексту - Закон № 996-XIV).

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон № 996-XIV.

Згідно із частинами першою та другою ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції і при цьому містять дані, що, зокрема, дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні такої операції.

Судами встановлено, що 09.03.2010, 26.10.2010, 21.02.2011 між ПП «Таір-Д» (продавець) та позивачем (покупець) було укладено договори купівлі-продажу натру їдкого технічного (соди каустичної) та додаткові угоди до договорів.

Протягом серпня-грудня 2010 року та січня-грудня 2011 року ПП «Таір-Д» видало позивачу податкові накладні, на підставі яких сформовано податковий кредит з податку на додану вартість та визначено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню.

На підтвердження реальності постачання товару позивачем надано накладні, видаткові накладні, прибуткові ордери, товарно-транспортні та залізничні накладні, а надано висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи, листи обліку продукції, паспорти.

Виникнення у покупця права на формування податкових вигод виникають за наявності сукупності обставин та підстав, однією із яких є наявність ділової мети.

Відповідно до пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Разом з тим, судами встановлено, що вироком Заводського районного суду м. Луганська від 16.04.2013 у справі № 208/2357/13-к ОСОБА_4, директора ПП «Таір-Д», визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 358 КК України. У вироку зазначено наступне: «ОСОБА_4, маючи злочинний намір на фіктивне підприємництво, діючи навмисно в інтересах невстановлених осіб, створила суб'єкт підприємницької діяльності ПП «Таір-Д» з метою прикриття незаконної діяльності, зареєструвавши його на своє ім'я, достовірно знаючи, що вона не буде здійснювати підприємницьку діяльність даного підприємства. Реалізувавши свій злочинний намір на фіктивне підприємництво, … ОСОБА_4 в період з 04.03.1999 по 14.06.2012, використовуючи реквізити зазначених фіктивних підприємств створених нею незаконно, документально оформлювала безтоварні господарські операції по нібито придбанню суб'єктами підприємницької діяльності товарів, робіт (послуг)».

Відповідно до ч. 4 статті 72 КАС України вирок суду в кримінальні справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

З огляду на зазначене, ПП «Таір-Д» не могло здійснювати фінансово-господарську діяльність, а також дії, спрямовані на встановлення, зміну або припинення правовідносин, та здійснювати фактичні дії, спрямовані на виконання взятих на себе зобов'язань.

Щодо питання про підтвердження факту транспортування товару колегія погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що позивачем надано залізничні та товарно-транспортні накладні не за весь період господарських взаємовідносин з ПП «Таір-Д», щодо якого податковим органом виявлено порушення, а тільки за період з травня 2011 року по грудень 2011 року.

Стосовно документів, наданих позивачем на підтвердження якості товару (паспортів якості), слід зазначити, що в якості виробника натру їдкого технічного зазначено ПАТ «Дніпроазот». Відношення ПП «Таір-Д» до даного товару зі вказаних документів не можливо встановити.

Також, колегія суддів погоджується з висновками про те, що навіть надання податковому органу всіх належним чином оформлених документів первинного бухгалтерського обліку не може бути підставою для отримання податкової вигоди за безтоварними операціями.

Посилання позивача на те, що в подальшому товар відповідно до накладних-вимог на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів, актів на списання та звітів про витрати було використано підприємством у своїй господарській діяльності, судами вірно не було взято уваги, оскільки зазначені документи свідчать лише про те, що натр їдкий (сода каустична) використовувався позивачем, однак, не свідчать, що саме цей товар надійшов від ПП «Таір-Д».

Щодо тверджень позивача про відсутність у податкового органу, виходячи зі змісту п. 86.9 ст. 86 ПК України, підстав для винесення податкових повідомлень-рішень, слід зазначити наступне. Чинне законодавство не містить обмежень щодо винесення податкових повідомлень-рішень відносно підприємства, що перевіряється, на підставі постанови слідчого, винесеної в рамках кримінального провадження стосовно посадових осіб підприємства - контрагента платника. Оскільки відповідачем проведено перевірку на підставі постанови слідчого Дніпродзержинської ОДПІ від 12.03.2013 в рамках кримінальної справи № 99124406, порушено відносно директора ПП «Таір-Д» ОСОБА_3, а не відносно посадових осіб ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія», отже перевірку податковим органом проведено правомірно.

Судами вірно зазначено, що доводи позивача про те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено реальність господарських операцій ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» з ПП «Таір-Д», є безпідставними з наступних підстав. Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 05.06.2012 у справі № 2а/1270/3653/12 визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 12.04.2012 №. При цьому, як слідує зі змісту судового рішення та підтверджується поясненнями сторін, вказане податкове повідомлення-рішення було винесено за результатами перевірки господарських операцій між ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» та ПП «Таір-Д» за період - грудень 2010 року. Однак, вказаний період не був предметом перевірки в даній справі.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій належним чином з'ясовані обставини справи та надано їм відповідну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень судів попередніх інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 221, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 16.12.2013 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.01.2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)О.А. Веденяпін
(підпис)С.Е. Острович