Справа № 757/23387/13-а
Суддя: Москаленко К. О.
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2016 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя Москаленко К.О.,

при секретарі Козачук К.П., Ольховській М.Г.,

розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Правління Пенсійного фонду України, Правобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м.Києві- про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

28.10.2013 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, просить визнати бездіяльність Правління Пенсійного фонду України щодо передачі уповноваженому територіальному органу його заяви для прийняття рішення про призначення та виплату йому пенсії за віком за межами України - актом порушення його прав, зобов'язати відповідачів прийняти необхідні документи для призначення пенсії, призначити та виплатити йому пенсію за період з 30.04.2010 за межі України, посилаючись на те, що він є пенсіонером за віком, 27.12.1991 він виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. 30.04.2010 він звернувся до Правління Пенсійного фонду України із заявою про призначення та виплату йому пенсії за віком у відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, однак останній своїм листом від 06.09.2013 відмовив йому у призначенні та виплати пенсії.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.10.2015 постанову Печерського районного суду м.Києва від 22.11.2013 та ухвалу Київського апеляційного суду адміністративного суду від 04.02.2014 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Протокольною ухвалою суду м.Києва від 27.09.2016 замінено неналежного відповідача Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м.Києва на належного відповідача - Правобережне об'єднання управління Пенсійного фонду України в м.Києві.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на викладені в позові обставини та підстави, просив позов задовольнити.

Відповідач Правління Пенсійного фонду України в судове засідання свого уповноваженого представника не направив та не повідомив про причини неявки представника. Заяви про розгляд справи за відсутності представника до суду не надходило.

Представник відповідача Правобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м.Києві в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, посилаючись на викладене в письмових запереченнях. Зокрема, представник відповідача зазначила, що позивач на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Святошинському районі м.Києва не перебував, з заявою про призначення та виплату йому пенсії до цього управління не звертався. Одночасно зазначила про те, що питання у сфері соціального забезпечення між Урядом України та Урядом Держави Ізраїль на законодавчому рівні не врегульоване, а тому вважає, що законних підстав для призначення пенсії позивачу немає.

Суд, враховуючи думку представника позивача та представника відповідача, на підставі ч.4 ст. 128 КАС України, визнав можливим розгляд справи за відсутності представника відповідача Правління Пенсійного фонду України.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, думку представника відповідача Правобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м.Києві, дослідивши письмові докази в матеріалах справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, 1940 року народження.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 04.09.1956 по 08.05.1991 працював на території України, що підтверджується трудовою книжкою. (а.с.12-15) 27.12.1991 позивач виїхав з України до Держави Ізраїль на постійне місце проживання.

30.04.2010 позивач звернувся до відповідача Правління Пенсійного фонду України із заявою про призначення та виплату йому пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним судом України рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009, яким визнано недійсними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», разом з тим листом відповідача Правління Пенсійного фонду України від 13.05.2010 позивачу було повідомлено, що норми і механізм виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних угод щодо пенсійного забезпечення не врегульовані. (а.с.16,21)

Оцінюючи бездіяльність відповідачів щодо відмови в призначенні та виплаті пенсії за віком особі, яка проживає за межами України та має трудовий стаж в Україні, суд виходить з наступного.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII, далі - Закон № 1788-XII, та Законом «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV.

Відповідно до ст.1 Закону № 1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Згідно пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Положеннями статті 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом із тим, рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пункт 2 частини першої статті 49 і друге речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з 07.10.2009 порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону № 1058-IV з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009, тобто виплата пенсії повинна проводитись в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

Разом з тим, після прийняття зазначеного рішення Конституційним Судом України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято, що також підтверджує позиція Конституційного Суду України, викладена в ухвалі про відмову у відкритті конституційного провадження від 08.07.2014 у справі № 2-62/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у взаємозв'язку з положеннями частини другої статті 46 цього закону, частини другої статті 22, частин першої, другої статті 24, частини третьої статті 25, частини першої статті 46 Конституції України, частин другої, третьої статті 67, статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Зокрема, Конституційний Суд України у своїй ухвалі зазначив, що наведене суб'єктом права на конституційне звернення обґрунтування та аналіз положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які він просить витлумачити, дають підстави для висновку, що питання стосовно виплати пенсій особам, які обрали постійним місцем проживання країну, з якою Україною не укладено міжнародного договору у сфері пенсійного забезпечення, законодавчо не врегульовано. Тому ці прогалини повинні бути заповнені в законодавчому порядку, а не шляхом офіційного тлумачення.

Так, за правовою позицією Конституційного Суду України, неодноразово висловленою ним у своїх рішеннях, норми Конституції України, які є нормами прямої дії (частина третя статті 8), застосовуються безпосередньо незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини рішення від 19.04.2001 N 4-рп/2001 (справа щодо завчасного сповіщення про мирні зібрання); абзац другий пункту 6.1. рішення від 25.06.2008 № 12-рп/2008 (справа про перебування народного депутата України у депутатській фракції)).

Право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, закріплене в статті 46 Конституції України, і є їх невідчужуваним і непорушним правом, гарантованим Основним Законом України. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, з вищенаведенного слід зробити висновок, що відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб проголошеного у статті 46 Конституції України права на соціальний захист.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.01.2016 у справі № К/800/32955/15 (К/800/30290/15). Проте, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено порядок призначення пенсій, дотримання якого виключає наявність спірних правовідносин між сторонами щодо призначення пенсій.

Частина перша ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вказує на те, що заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до зазначеного вище Закону, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 передбачає, зокрема ч.2, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам подається заявником особисто безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Пунктом 7 вказаного Порядку передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) особи. Відповідно до п. 16 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії) повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік, а за приписами п. 29 Порядку документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

З наведеного вбачається, що усім пенсіонерам незалежно від виду пенсій призначаються та виплачуються пенсії за місцем проживання.

Судом встановлено, що позивач не звертався до Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м.Києва із заявою про призначення та виплату пенсії за віком відповідно до вимог ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому вимоги адміністративного позову до Правобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м.Києві є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Окрім цього, не підлягають задоволенню вимоги позивача до Правління Пенсійного Фонду України з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2007 № 1261 (далі - Положення), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра соціальної політики України.

Відповідно до п. 2 вказаного Положення, Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Згідно з п. 17 вищенаведеного Положення, Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку головні управління Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління в районах, містах і районах у містах.

Відповідно до зазначеного вище Положення, Пенсійний фонд України, як центральний орган виконавчої влади, відповідно до покладених на нього завдань лише організовує, координує та контролює роботу його органів щодо призначення (перерахунку) та виплати пенсій. Спеціальних підрозділів, які безпосередньо призначають та виплачують пенсію, в Пенсійному фонді України, не створено.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2.2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року № 8-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.05.2002 за № 442/6730, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії управління Фонду в районі, місті і районах у містах, а не Пенсійний фонд України.

Позивач звертався до Правління ПФ України із проханням призначити та виплатити йому пенсії, проте останній не відмовляв у призначенні та виплати такої, а лише надав роз'яснення відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

За таких обставин, відповідач Правління ПФ України діяв в межах чинного законодавства та жодним чином не порушив права та свободи позивача.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

У зв'язку з відмовою у позові, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 № 8-2, ст.ст. 2, 6, 9, 11, 71, 94, 99, 158-163, 183-2, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Правління Пенсійного фонду України, Правобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити дії-відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Печерського

районного суду м.Києва К.О.Москаленко