Справа № 808/2791/15(СН/808/52/16)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

11 жовтня 2016 рокусправа № 808/2791/15(СН/808/52/16)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Прокопчук Т.С. Чабаненко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 04 серпня 2016 року по справі № 808/2791/15(СН/808/52/16) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, визнання протиправною бездіяльність, зобовязання вчинити дії, поновлення на роботі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

22 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив поновити його на роботі в підрозділі внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів у Запорізькій області на посаді начальника відділу оперативних розробок та стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову вказував на те, що 18 березня 2015 року на підставі наказу № 210-к Міністерства доходів і зборів України він був звільнений з роботи у звязку із скороченням штату працівників. Звільнення вважає незаконним, оскільки має переважне право перед іншими працівниками на залишення на роботі, зважаючи на наявність високої кваліфікації, продуктивності праці, триваліший час роботи та утримання трьох неповнолітніх дітей.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2016 року зазначені судові рішення скасовані із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи ОСОБА_1 04 серпня 2016 року подана заява про зміну предмету позову, в якій він просив суд: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міндоходів у Запорізькій області від 18 березня 2015 року № 9-о По особовому складу про його звільнення; 2) визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Державної фіскальної служби України щодо не розгляду рапорту про призначення на посаду старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ оперативного відділу управління власної безпеки Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області; 3) зобов'язати Державну фіскальну службу України розглянути по суті рапорт про призначення на посаду старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ оперативного відділу управління власної безпеки Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області; 4) поновити на роботі у підрозділі внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у Запорізькій області на посаді начальника відділу оперативних розробок; 5) стягнути з Головного управління Міндоходів у Запорізькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 04 серпня 2016 року позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Міндоходів у Запорізькій області від 18 березня 2015 року №9-о По особовому складу про звільнення ОСОБА_1, визнання протиправною бездіяльність посадових осіб Державної фіскальної служби України щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про призначення на посаду старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ оперативного відділу управління власної безпеки Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області, зобов'язання Державної фіскальної службу України розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 про призначення на посаду старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ оперативного відділу управління власної безпеки Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області залишено без розгляду на підставі статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку із пропуском строку звернення до адміністративного суду, визначеного статтею 99 цього ж Кодексу.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апелянт зазначає, що норми процесуального закону не містить посилань на те, що до позовних вимог, викладених у заяві про зміну предмету позову, застосовуються норми, що регулюють строки позовної давності, оскільки первинна позовна заява була подана позивачем із дотриманням стоків звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Від представника позивача (адвоката ОСОБА_2М.) 11 жовтня 2016 року (вх. 31692/16) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю у розгляді кримінальних справ, призначених на раніше узгоджені дати.

Вирішуючи зазначене клопотання, колегія суддів керувалась приписами частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Зважаючи на те, що у судове засідання, призначене на 13.00 годину позивач, належним чином повідомлений про день, місце і час розгляду справи, доказом чого є повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення від 05.10.2016 року, не прибув, а наведені його представником у клопотанні обставини не були підтверджені через відсутність доказів виклику в інші судові засідання, колегія суддів ухвалила здійснювати апеляційний розгляд без участі апелянта та його представника.

У судовому засіданні представник відповідачів просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Після початку розгляду апеляційної скарги, здійснення доповіді по справі, надання пояснень представником відповідачів, до суду о 13.16 год. прибув апелянт ОСОБА_1, який пояснив причини свого запізнення і був допущений судом до участі у судовому засіданні. Апелянт підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскарженої ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її скасування, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту оскарженої ухвали, підставою для залишення частини позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду став пропуск ним місячного строку звернення до суду, встановленого частиною 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України. За приписами цієї норми для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Цей строк, як зазначено у частині 2 цієї ж статті, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В матеріалах справи наявні докази того, що зі спірним наказом № 9-о від 18 березня 2015 року по особовому складу про звільнення у запас Збройних Сил України ОСОБА_1 був ознайомлений 18.03.2015 року (т. 1 а.с.59). Відтак, строк оскарження цього наказу до адміністративного суду сплинув 19 квітня 2015 року.

У заяві про зміну предмету позову позивач вказує на те, що ним був поданий рапорт на імя голови Державної фіскальної служби України був поданий рапорт про згоду із запропонованою посадою оперуповноваженого з особливо важливих справ оперативного відділу управління власної безпеки Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області (т. 1 а.с.69), який у грудні 2014 року був повернутий без розгляду до Головного управління ДФС (т. 1 а.с.68). Позивачу 28.01.2015 року та 27.02.2015 році надавались пропозиції на призначення на інші посади, ніж та, на яку він надавав згоду у рапорті, що свідчило про відсутність реалізації рапорту. Крім того, сам факт звільнення зі служби є підтвердженням зазначеної вище обставини, проте бездіяльність посадових осіб Державної фіскальної служби України щодо не розгляду рапорту оскаржена позивачем до суду лише 04 серпня 2016 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого частиною 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, предявлення вказаної позовної вимоги є зміною як підстави, так і предмету позову, оскільки первісна позовна заява не містить обґрунтувань незаконності звільнення із посиланням на не розгляд рапорту. Відтак, оскарживши бездіяльність після спливу півтора роки з часу її допущення, позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду.

Позовна вимога про зобов'язання Державної фіскальної служби України розглянути по суті вказаний рапорт ОСОБА_1 за своєю суттю є похідною вимогою від вимоги про визнання протиправної бездіяльності щодо нерозгляду рапорту і спрямована на відновлення прав позивача у випадку визнання судом факту їх порушення. Тому наслідком залишення без розгляду основної вимоги (визнання бездіяльності протиправною) є також і залишення без розгляду похідної вимоги (зобовязання вчинити дії).

Згідно частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів зазначає, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення позивача, пов'язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення передбачених Кодексом адміністративного судочинства дій та підтверджені належними доказами.

Як стверджує апелянт в апеляційній скарзі, оскільки первісний позов був поданий ним у межах строку, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, заява про зміну позовних вимог також вважається такою, що подана в межах строку звернення до адміністративного суду.

Проте колегія суддів вважає такі доводи апелянта помилковими.

Так, вперше адміністративний позов був поданий позивачем 22 травня 2015 року (т.1 а.с.5). Незважаючи на те, що наказ № 9-о від 18.03.2015 року ним до 04.05.2016 року не оскаржувався, звернення до суду 22 травня 2015 року з позовом про визнання протиправним і скасування цього наказу не може вважатись таким, що здійснено в межах місячного строку, встановленого частиною 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки цей строк сплинув, як зазначалось вище, 19 квітня 2015 року.

У позовній заяві від 22.05.2015 року позивач вказував на те, що він пропустив строк звернення до суду з причини тяжкого психологічного стану внаслідок незаконного звільнення, відсутністю достатніх матеріальних коштів на утримання своєї родини, позбавлення звичайного способу життя.

Однак, як свідчать наявні у справі письмові докази, процес реорганізації органів Міндоходів у Запорізькій області тривав з вересня 2014 року (т. 1 а.с.53), позивач, як і інші працівники, неодноразово повідомлявся про майбутнє вивільнення (т. 1 а.с.60-67), йому також неодноразово пропонувались інші посади (т.1 а.с. 97-99), тому підстави вважати його звільнення несподіваною обставиною відсутні. Щодо доводів про неможливість вчасного звернення до суду через відсутність коштів, колегія суддів зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки спір виник з приводу звільнення з роботи (п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Крім того, позивач проходив службу в податковій міліції з 1999 року і, як він сам стверджував у позовній заяві, є більш кваліфікованим працівником, порівняно з іншими, що дозволяє стверджувати про його обізнаність у правових питаннях.

Таким чином, причини пропуску строку звернення до адміністративного суду, які могли би бути визнані судом поважними, позивачем не наведені ані в позовній заяві від 22.05.2015 року, ані у заяві про зміну предмету позову від 04.08.2016 року.

Згідно статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як законна та обґрунтована.

Керуючись статтями 195-196, 199, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 04 серпня 2016 р. по справі № 808/2791/15(СН/808/52/16) - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: Т.С. Прокопчук

Суддя: С.В. Чабаненко