Справа № 805/2562/16-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 р. Справа № 805/2562/16-а

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голошивця І.О., суддів Аляб'єва І.Г., Молочної І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Донецької області та Державної судової адміністрації України про зобов'язання донарахувати та виплатити заробітну плату в сумі 113 939, 19 грн., -

за участю:

позивача - ОСОБА_1 - особисто,

представника відповідача 2 - Мусієнко Ю.О. - за довіреністю.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Апеляційного суду Донецької області (відповідач 1) та Державної судової адміністрації України (відповідач 2), в якому просить суд:

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України перерахувати на рахунок Апеляційного суду Донецької області 113939,19 грн. недорахованої заробітної плати;

- зобов'язати Апеляційний суд Донецької області сплатити 113939,19 грн. заробітної плати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він працює суддею Апеляційного суду Донецької області з 2002 року. 10 грудня 2015 року позивач їхав до м. Макіївки, де він проживав до початку бойових дій, з метою відвідання рідних. На блок-посту в районі м.Горлівки позивач був затриманий органами «ДНР» і незаконно позбавлений волі протягом 125 днів, тобто до 15 квітня 2016 року. Після звільнення та прибуття до м.Бахмут продовжив працювати на займаній посаді. Вказаний час відсутності на роботі позивачу не оплачений. Також, позивач зазначає, що листом ДСА України від 13 червня 2016 року надано роз'яснення, що підстав для виплати коштів за вимушений прогул немає у зв'язку з відсутністю вини Апеляційного суду Донецької області. Проте, позивач вважає таку відмову незаконною з огляду на те, що вимушений невихід на роботу та тримання під вартою здійснювалось всупереч волі позивача, законам України і внаслідок його професійної діяльності. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що період відсутності його на роботі за аналогією закону є простоєм у відповідності до приписів ст.ст. 34, 113 КЗпП України, та повинен бути оплачений Апеляційним судом Донецької області. Посилаючись на приписи Конституції України, Кодексу законів про працю України просив зобов'язати Державну судову адміністрацію України перерахувати на рахунок Апеляційного суду Донецької області недораховану заробітну плату у сумі 113939,19 грн. та зобов'язати Апеляційний суд Донецької області сплатити йому зазначену суму коштів.

До початку судового розгляду справи по суті позивачем до суду надано заяву про зміну підстав позову та доповнень до нього, яка вмотивована тим, що період відсутності позивача на роботі за аналогією закону є вимушеним прогулом та повинен бути оплачений у відповідності до приписів ст. 235 КЗпП України. Позовні вимоги позивачем викладені у попередній редакції.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача 1 до суду надано заперечення проти позову, які вмотивовані наступним. Так, відповідач 1 вказує на те, що вимушений прогул ОСОБА_1 в період з 10 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року стався не з вини позивача, у зв'язку з чим за даним фактом 14 грудня 2015 року внесено дані до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000695 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 Кримінального кодексу України, та залучено постановою слідчого Слідчого відділу СУ ГУНП в Донецькій області від 20 квітня 2016 року ОСОБА_1 до вказаного кримінального провадження в якості потерпілого. Між тим, Апеляційний суд Донецької області не вважає, що мав місце факт простою у період відсутності ОСОБА_1 на робочому місті, оскільки в зазначений період Апеляційний суд Донецької області своєї роботи не припиняв, судді продовжували здійснювати правосуддя. Тобто, відповідач 1 вважає, що в даному випадку мав місце факт відсутності судді Яременка А.Ф. на робочому місці, а не факт простою, що за умов відсутності вини Апеляційного суду Донецької області виключає підстави для здійснення виплати коштів у сумі 113939,19 грн. Крім того, зазначив, що відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» органом, що здійснює організацію та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади, є Державна судова адміністрація України. Таким чином, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача 2, окрім пояснень, наданих у судовому засіданні, надав також письмові заперечення, в обґрунтуванні яких зазначив, що позивач не перебуває у трудових відносинах з ДСА України, тому й відносини щодо оплати праці між ними не виникають. Апеляційний суд Донецької області є розпорядником коштів та самостійно здійснює нарахування працівникам апарату суду та суддям, які перебувають з ним у трудових відносинах, виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах коштів, затверджених кошторисом видатків на відповідний рік. Також, зазначив, що відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівнику за виконану ним роботу. Враховуючи відсутність позивача на робочому місті та те, що правосуддя суддею не здійснювалось, підстави для задоволення позову та виплати недорахованої заробітної плати у сумі 113939,19 грн. відсутні. Крім того, зауважив, що відповідно до ч. 3 ст. 126 Конституції України, суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку. Водночас, відповідач 2 зазначив, що факт незаконного утримання позивача під вартою органами «ДНР» повинен бути встановлений судом в судовому порядку. Обставини перебування позивача під вартою в органах «ДНР» за законом повинні бути підтверджені засобами доказування, не можуть підтверджуватись ніякими іншими засобами доказування, тим більш зі слів позивача, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. ДСА України зазначає, що не має документів, підтверджуючих, що позивач продовжував здійснювати свої функції як працівник протягом зазначеного у позові часу. Немає документів чи доказів, що позивач виїхав до території, підконтрольній «ДНР» і знаходився на території непідконтрольній Україні. Крім того, відповідач 2 критично ставиться до доводів позивача, що період його утримання під вартою в органах «ДНР» протягом 125 днів має бути оплачений кваліфікуючи зазначені дії простоєм, оскільки простій у роботі позивача не відбувся. Вважає, що відсутність позивача на робочому місці можна характеризувати як прогул, а не простій, пов'язаний з неможливістю продовження роботи через ситуацію, небезпечну для життя та здоров'я. Таким чином, відповідач 2 вважає, що підстав для здіснення виплати коштів в сумі 113939,19 грн. немає у зв'язку з відсутністю вини Апеляційного суду Донецької області, ДСА України. Просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача 2 в судовому засіданні, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 відповідно до довідки Апеляційного суду Донецької області від 05 серпня 2016 року №196 з 17 січня 2002 року і по теперішній час працює на посаді судді в Апеляційному суді Донецької області (а.с. 8).

Як вказує позивач, 10 грудня 2015 року під час поїздки до м. Макіївки, де він проживав до початку бойових дій, на блок-посту в районі м. Горлівки він був затриманий органами «ДНР» і незаконно позбавлений волі на 125 днів, тобто до 15 квітня 2016 року.

За вказаними обставинами порушено кримінальне провадження №0000695 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, в рамках якого постановою слідчого СВ СУ ГУНП в Донецькій області від 20 квітня 2016 року ОСОБА_1 залучено до вказаного кримінального провадження в якості потерпілого (а.с. 11).

Листом від 13 травня 2016 року за №10-3520/16 Державна судова адміністрація України на запит Голови Апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2016 року вих.№36-08/20/2016 щодо оплати часу вимушеного прогулу ОСОБА_1 повідомило, що внаслідок його відсутності в період з 11 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року на робочому місті у зв'язку з незаконним утриманням органами так званої « МГБ ДНР» в даному випадку мав місце не вимушений прогул, а відсутність працівника на робочому місці з поважних причин. Враховуючи викладене, відповідач 2 в даному листі роз'яснив, що підстав для виплати коштів за вимушений прогул, зокрема, ОСОБА_1 немає у зв'язку з відсутністю вини Апеляційного суду Донецької області (а.с. 10).

Спірні правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Дана позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 р. №753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби".

Згідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом. Судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

Згідно ч. 1 ст. 133 цього Закону суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За приписами ч. 1, 2 ст. 145 даного Закону фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють. Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів; державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації України.

У відповідності до ч. 1 ст. 146 зазначеного Закону суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ст. 1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Позивач в обґрунтування своєї правової позиції щодо наявності у нього права на отримання заробітної плати за період з 11 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року посилається на приписи КЗпП України, які регулюють порядок оплати часу вимушеного прогулу, як на аналогію закону, оскільки в законодавстві України відсутня юридична норма, яка б регулювала таку чи подібну сферу суспільних відносин.

Так, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами по справі, що ОСОБА_1 в період з 11 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року був відсутній на роботі, не здійснював правосуддя та не брав участь в автоматизованому розподілі судових справ. До роботи ОСОБА_1 приступив 18 квітня 2016 року. Зазначені обставини підтверджені наявними в матеріалах справи витягами з табелів обліку використання робочого часу Апеляційного суду Донецької області за період грудень 2015 року - квітень 2016 року, довідкою від 20.09.2016 року №3.2-09/106/2016 (а.с. 44-48, 42).

Відповідно до довідки Апеляційного суду Донецької області №3.5-12/114/2016 та розрахункових листів суддівська винагорода ОСОБА_1 за період з 11 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року виплачена не була. Даний факт не є спірним між сторонами (а.с. 21, 38-41).

Стаття 29 Конституції України регламентує право кожної людини на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно приписів ст. 49 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя є недоторканним. Затримання судді або обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи домашнього арешту до ухвалення обвинувального вироку судом не може бути здійснено без згоди Верховної Ради України.

Суддя, затриманий за підозрою у вчиненні діяння, за яке встановлена кримінальна чи адміністративна відповідальність, повинен бути негайно звільнений після з'ясування його особи. Суддя не може бути підданий приводу чи примусово доставлений до будь-якого органу чи установи, крім суду.

Позивач зазначає, що його відсутність на робочому місці в період з 11 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року обумовлена протиправним перебуванням від вартою внаслідок його затримання незаконним озброєним формуванням «ДНР».

В підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 посилається на наявність відкритого кримінального провадження №0000695 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, в рамках якого його залучено в якості потерпілого.

Проте, суд зазначає, що будь-які свідчення та інші матеріали зібрані в рамках кримінальної справи, повинні бути оцінені органами слідства і судом з урахуванням всіх інших матеріалів, які знаходяться в справі. В кожній із стадій процесу оцінка доказів має свої особливості, які пояснюються відмінними умовами і задачами даної стадії. Так, оцінка доказів, здійснена в стадії досудового слідства, носить лише попередній характер.

Таким чином, суд підтримує позицію відповідачів стосовно необхідності підтвердження факту протиправного затримання та ув'язнення ОСОБА_1 незаконним озброєним формуванням «ДНР» у встановленому законом порядку.

Крім того, суд критично ставиться до доводів позивача щодо його затримання представниками незаконної організації «ДНР» через здійснювану ним професійну діяльність, оскільки такі твердження є лише припущеннями позивача та також повинні бути підтверджені у встановленому законом порядку.

Водночас, суд критично ставиться до тверджень позивача, що період його відсутності на роботі з 11 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року є вимушеним прогулом в розумінні приписів Кодексу законів про працю України з огляду на наступне.

За приписами п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 прогулом є відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Таке визначення узгоджується і з пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Таким чином, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Відповідно до положень Кодексу законів про працю України виплата працівникові заробітної плати за весь час вимушеного прогулу здійснюється роботодавцем, у разі: незаконного звільнення або переведення працівника на іншу роботу; затримки розрахунку, видачі трудової книжки при звільненні; неправильного формулювання причини звільнення, яке позбавило працівника можливості стати до роботи на іншому підприємстві тощо.

Таким чином, оскільки обставини незаконного затримання позивача органами так званої «ДНР» на 125 днів сталось не з вини Апеляційного суду Донецької області, суд погоджує доводи відповідачів, що в даному випадку мав місце не вимушений прогул, а відсутність працівника на робочому місці.

Щодо посилань позивача в позовній заяві на приписи ст. 113 Кодексу законів про працю України суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою та третьою статті 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Статтею 34 цього Кодексу визначено поняття простою. Так, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

З аналізу наведених норм вбачається, що визначальним в понятті «простій» є безпосередньо зупинення роботи, неможливість її виконання, викликане відсутністю необхідних умов праці або іншими обставинами, що в даному випадку не відповідає обставинам, які виникли з позивачем в період з 11 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27 травня 1996 року у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства" визнає, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосувати право у світлі своєї оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи. Логічним наслідком принципу загального застосування законів є те, що законодавчі акти не завжди є чітко сформульованими. Тлумачення та застосування таких актів залежить від практики.

Суд зазначає, що обставини, що виникли з позивачем в період з 11 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року в контексті даних правовідносин за своєю суттю є форс-мажорними та не визначені положеннями діючого законодавства, що регулює трудові правовідносини.

Беручи до уваги приписи вищезазначених правових норм, суд приходить до висновку, що позивач був відсутній на робочому місці з об'єктивних причин, проте виплата суддівської винагороди суддям здійснюється за фактично відпрацьований час, тоді як згідно табелів обліку робочого часу за вказаний період ОСОБА_1 на робочому місці був відсутній. Крім того, відсутність позивача на роботі відбулась не з вини роботодавця - Апеляційного суду Донецької області.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, позивач не позбавлений можливості відновлення своїх порушених прав шляхом відшкодування понесених витрат в якості майнової шкоди в судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2016 року.

Керуючись, ст. ст. 4-15, 51, 69-72, 86, 122, 158-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Апеляційного суду Донецької області та Державної судової адміністрації України про зобов'язання донарахувати та виплатити заробітну плату в сумі 113 939, 19 грн., - відмовити в повному обсязі.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частини проголошені у судовому засіданні 05 жовтня 2016 року в присутності позивача та представника відповідача.

Повний текст ухвали складається у відповідності до ст. 160 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Голошивець І.О.

Судді Аляб'єв І.Г. Молочна І.С.