Справа № 2а-5235/11/2670
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2011-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(в порядку письмового провадження)

м. Київ

30 вересня 2011 року № 2а-5235/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кротюка О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомЗаступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області поданого в інтересах держави в особі Головного управління Держкомзему у Київській області
до За участю третіх осіб Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області ОСОБА_1, ОСОБА_2
провизнання недійсними, протиправними та скасування розпоряджень № 2043 від 19.03.2010, № 2046 від 19.03.2010

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся заступник прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держкомзему у Київській області з позовом до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправним і скасування розпоряджень від 19 березня 2010 року № 2043 та 2046 якими затверджувалось технічна документація із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок, що перебувають у власності гр.. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з «ведення особистого селянського господарства»на «ведення індивідуального садівництва»в адміністративних межах Петрівської сільської ради.

Представником Головного управління Держкомзему у Київській області подано до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача проти позову в судовому засіданні заперечував, проте мотивацій цього суду не виклав, в т.ч. письмо не надав. В подальшому в судові засідання відповідач явку свого представника не забезпечив.

Треті особи проти позову заперечили з підстав, викладених письмово та залучених до матеріалів справи.

Оскільки не всі особи, які беруть участь у справі, забезпечили свою явку або своїх представників, судом на підставі ч.6. ст..128 КАС України ухвалено про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області було прийнято розпорядження від 19 березня 2010 року № 2043 та 2046 (далі разом або окремо - Розпорядження).

Розпорядженнями затверджувалось технічна документація із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок, що перебувають у власності гр.. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з «ведення особистого селянського господарства»на «ведення індивідуального садівництва»в адміністративних межах Петрівської сільської ради.

Вирішуючи спір по суті, суд приймає до уваги наступне.

У відповідності до ст.18 "Земельного кодексу України" (№2768-III від 25.10.2001, далі -ЗК України або Кодекс) до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Стаття 19 ЗК України визначає таку категорію, як землі сільськогосподарського призначення.

Стаття 20 Земельного кодексу України регламентує питання встановлення та зміни цільового призначення земель.

У відповідності до положень вказаної статті віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При цьому в цій частині Кодексом окремо зазначається, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу.

Частиною першою ст.. 22 ЗК України встановлено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з частиною 3 цієї статті передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування:

а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Стаття 33-36 Земельного кодексу України визначає, що громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для: ведення особистого селянського господарства., для ведення особистого селянського господарства, для сінокосіння і випасання худоби, садівництва, для городництва.

В той же час, зазначені у сукупності норми Кодексу вказують на те що категорія землі сільськогосподарського призначення має різне цільове призначення, яке визначається окремо - в межах вимог щодо користування встановлених статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу. При цьому вказане цільове призначення має самостійний характер та згідно положень частини 3 ст. 20 Земельного кодексу України може змінюватися лише у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.. На зазначене вказує аналіз режиму земель сільськогосподарського призначення, визначеного Кодексом. Наприклад, у відповідності до положень ч.2 ст.36 ЗК України встановлено, що на земельних ділянках, наданих для городництва, закладання багаторічних плодових насаджень, а також спорудження капітальних будівель і споруд не допускається. А закладання багаторічних плодових насаджень може бути лише у разі цільового призначення земельної ділянки призначені для садівництва (ст..35 Кодексу).

В той же час, згідно ч.1. ст..22 Земельного кодексу України встановлено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, які призначені для цих цілей. Таким чином, з цього а також враховуючи передбачені ЗК України межі вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу, можна зробити висновок, що категорія землі сільськогосподарського призначення може мати лише одне цільове призначення з проміж видів, встановлених статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу та оформлюється землевпорядною документацією на земельну діяльну в кожному випадку індивідуально.

У відповідності до статті 1 закону України "Про землеустрій" (№ 858-IV від 22.05.2003:

документація із землеустрою - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо;

заходи із землеустрою - передбачені документацією із землеустрою роботи щодо раціонального використання та охорони земель, формування та організації території об'єкта землеустрою з урахуванням їх цільового призначення, обмежень у використанні та обмежень (обтяжень) правами інших осіб (земельних сервітутів), збереження і підвищення родючості ґрунтів;

землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних утворень, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил;

цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Як вбачається з матеріалів справи земельні ділянки третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є землями з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства».

Разом з тим, вказані особи виявили бажання змінити цільове призначення власних земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва.

За таких умов, зміна цільового призначення земельних ділянок третіх осіб підлягає реалізації в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 р. N 502 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської, селищної, міської ради, якщо земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, або районної держадміністрації, якщо земельна ділянка розташована за межами населеного пункту. До заяви (клопотання) додаються:

а) копія державного акта на право власності на земельну ділянку;

б) для громадянина -власника земельної ділянки -копія паспорта (серія, номер паспорта, коли і ким виданий та місце проживання), для юридичної особи - власника земельної ділянки - копія статуту (положення) та копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи;

в) документи щодо встановлених обмежень (обтяжень) та земельних сервітутів на використання земельної ділянки;

г) обґрунтування необхідності зміни цільового призначення земельної ділянки із зазначенням її розміру.

Пунктом 3 Порядку визначено, що сільська, селищна, міська рада або районна держадміністрація розглядає заяву (клопотання) і в разі згоди на зміну цільового призначення земельної ділянки дає дозвіл на підготовку проекту її відведення:

складання проекту відведення земельної ділянки, якщо зміні цільового призначення підлягає її частина;

перепогодження проекту відведення земельної ділянки з відповідними органами виконавчої влади, якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка.

Проект відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, складається державною або іншою землевпорядною організацією на замовлення власника земельної ділянки (пункт 4 Порядку).

З вказаного вище у сукупності, суд вбачає, що зміна цільового призначення земельних ділянок проводиться виключно за проектами відведення. Іншого порядку зміни цільового призначення земельних ділянок чинне законодавство України не передбачає.

Додатково суд вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Згідно змісту оскаржуваних Розпоряджень відповідачем прийнято рішення відносно зміни функціонального використання землі.

Поняття «функціональне використання землі» ані Земельним кодексом України, ані іншим чинним законодавством України не встановлено і не передбачено. Кодекс передбачає виключно цільове призначення та цільове використання землі відповідної ктегорії, ї їх відповідну зміну. При цьому останні поняття є нормативно визначеними (зокрема Кодексом) і обґрунтованими, застосування яких спричиняє виникнення, зміну, припинення публічно-правових відносин у земельній сфері між державою та громадянином/юридичною особою.

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№ 254 к/96-ВР від 28.06.1996 р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В порушення вказаної вимоги Конституції України відповідач прийняв Розпорядження про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок третіх осіб, що діючим законодавством України не передбачено взагалі, так і як повноваження які можуть бути реалізовані відповідачем (саме щодо зміни функціонального використання земельних ділянок).

Щодо повноважень прокуратури на подання позову в інтересах держави, то суд вважає покликання третіх осіб необґрунтованими. Оскільки у відповідності до положень ст..36-1 Закону України "Про прокуратуру" (№1789-XII від 05.11.1991) встановлено, що:

- Представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

- Підставою представництва у суді інтересів держави - наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

- Формами представництва є: звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб; участь у розгляді судами справ; внесення апеляційного, касаційного подання на судові рішення або заяви про їх перегляд за нововиявленими обставинами.

- Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

При цьому суд вважає зазначити, що інтереси держави в цій справі є дотримання як суб'єктами владних повноважень, так і громадянами «букви закону»у сфері земельних відносин, зокрема щодо цільового використання земельних ділянок та/або зміни такого цільового використання в порядку, встановленому законом.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач та треті особи суду не надали.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Оскільки спір вирішено на користь суб'єкта владних повноважень, звільненого від сплати судового збору, а також за відсутності витрат позивача - суб'єкта владних повноважень, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 9, 69-71, 158 -163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації :

- № 2043 від 19.0310 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок, що перебувають у власності гр.. ОСОБА_2 з «ведення особистого селянського господарства»на «ведення індивідуального садівництва»в адміністративних межах Петрівської сільської ради;

- № 2046 від 19.0310 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок, що перебувають у власності гр.. ОСОБА_1 з «ведення особистого селянського господарства»на «ведення індивідуального садівництва»в адміністративних межах Петровської сільської ради;

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтею 186 та набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Кротюк