Справа № 826/7909/16
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7909/16 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А
13 жовтня 2016 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Костюк Л.О.;
суддів: Бужак Н.П.,Твердохліб В.А.;
за участю секретаря: Драч М.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И Л А:
У травні 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення коштів, мотивуючи позовні вимоги тим, що станом на момент звернення до суду право позивача на отримання у повному обсязі речового забезпечення чи компетенції вартості цього забезпечення порушено відповідачем.
У позовній заяві позивач просив суд: стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 21 842 гривні 52 копійки як компенсацію за неотримане речове майно.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.
Заслухавши суддю доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду без змін з таких підстав.
Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що в період з 30.07.2012 року по 17.12.2015 року ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді заступника начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
На підставі наказу Міністерства оборони України №931 від 19.11.2015 року відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті, полковника ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у запас за пунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
Даний наказ прийнято на підставі рапорту позивача від 30.10.2015 року.
З витягу з наказу Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) №353 від 17.12.2015 року вбачається, що звільненого з військової служби у запас за п. «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) позивача слід вважати таким, що 17.12.2015 року справи та посаду здав. З 17.12.2015 року виключено зі списків особового складу Центру та направити для зарахування на військовий облік до Пирятинського районного військового комісаріату Полтавської області.
Водночас, позивач зазначає, що станом на момент звернення з даним позовом до суду відповідачем не виплачено грошову суму як компенсацію за неотримане речове майно згідно №79 від 26.10.2015 року, що і зумовило звернення позивача з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.
Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).
Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст. 1 Закону №2011-ХІІ в редакції станом на момент виникнення правовідносин).
Частиною 1 ст. 91 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Позивач в позовній заяві посилається на п. 27 Постанови Кабінету Міністрів України №1444 від 28.10.2004 року «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час» як на підставу для виплати відповідачем суми грошової компенсації за неотримане речове майно.
Так, відповідно до вказаного п. 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого Постановою КМУ №1444, військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
Як вбачається з наявних в матеріалах справи витягах з наказу Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) №353 від 17.12.2015 року, один із них містить вказівку щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 21 824,52 грн.
Вказаний оригінал досліджено судом в судовому засіданні.
При цьому, оригінал наказу, на який посилається позивач як на підставу виплати зазначеної грошової компенсації, був наявний та зберігався у ОСОБА_1 , що дає підстави для сумнівів щодо добросовісності намірів позивача.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до п.2.3.22.2 наказу Міністерства оборони України від 21.11.2012 року №777 «Про затвердження Інструкції з діловодства в Міністерстві оборони України та генеральному штабі Збройних Сил України» копія службового документу повинна відповідати оригіналу.
В той же час, представник відповідача зазначив, що оригінал наказу начальника Центру від 17.12.2015 року №353 (по стройовій частині) зберігається в томі 10 справи №4 у відділенні персоналу загального відділу Центру. При цьому, позивачем не спростовано наведеного.
Крім того, суд зазначає, що в постанові №21-79а15 від 31.03.2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію щодо відсутності підстав для виплати грошової компенсації замість не отриманого речового майна для осіб звільнених з військової служби, а відтак пункт 27 Положення №1444 застосуванню не підлягає, оскільки суперечить нормам Закону № 2011-XII.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2013 року (№ 21-38а13).
Відповідно до ч. 1 ст. 2442 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
З урахуванням наведеного у сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки належних та допустимих доказів щодо законних підстав для виплати грошової компенсації за не отримане речове майно у розмірі 21 824,52 грн. позивачем не надано.
При цьому, наведені позивачем доводи позивача спростовано представником відповідача в ході судового розгляду справи.
За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, дійшов до правильного висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим ухвалене судом на підставі повного та всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 2, 12, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.
(Повний текст виготовлено 13 жовтня 2016 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.