Справа № 2-а-4860/10/0270
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2011-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2011 р. м. Вінниця Справа № 2-а-4860/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Воробйової І.А.,

при секретарі судового засідання: Колос М.С.

за участю представників :

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2, ОСОБА_3

третіх осіб : ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Державного підприємства Крижопільського виправного центру №113 , 3-і особи на стороні позивача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань у Вінницькій області, Вінницька виправна колонія №86

до: Контрольно-ревізійного управління у Вінницькій області

про: скасування вимог згідно листа 02.08-20-14/43 від 23.06.2010 року

ВСТАНОВИВ :

Заявлено позов Державного підприємства Крижопільського виправного центру № 113 до Контрольно-ревізійного управління у Вінницькій області про скасування вимог, викладених у пунктах 2, 3 листа № 02.08-20-14/4353 від 23.06.2010 р.

Позов мотивований, зокрема, наступним.

КРУ у Вінницькій області проведена ревізія господарсько фінансової діяльності державного підприємства Крижопільського виправного центру № 113, про що складено акт, в якому зафіксовані виявлені перевіркою порушення, зокрема, щодо відчудження обєктів державної власності Управлінню Державного Департаменту України з питань виконання покарань у Вінницькій області на суму 19072,65 грн. та Вінницькій виправній колонії № 86 на суму 52630 грн. у 2008 році і на суму 76170 грн. у 2009 році без дотримання вимог чинного законодавства.

В подальшому, контрольно-ревізійним управлінням направлено листа, в пунктах 2, 3 якого, з посиланням на пункт 5 статті 75 ГК України та пункту 6 Порядку відчуження обєктів державної власності №803, ДП Крижопільського виправного центру № 113 запропоновано забезпечити повернення матеріальних цінностей Управлінням (Департаментом) та ВК № 86. На думку позивача, такі вимоги КРУ не підлягають виконанню, оскільки ДП Крижопільський ВЦ № 113 не є комерційною установою, а тому положення пункту 5 статті 75 ГК України на нього не розповсюджуються, відповідно, дозвіл на відчуження майна у даному випадку не потрібен.

Ухвалою суду від 30.12.2010 р. до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Вінницькій області та Вінницьку виправну колонію № 86.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Також зазначив, що фактично вимоги КРУ, викладені в оскаржуваному листі, виправним центром № 113 виконано, оскільки заборгованість третіх осіб віднесено позивачем на 441 рахунок.

В судовому засіданні представники відповідача позов не визнали, просили в його задоволені відмовити, посилаючись на обставини викладені у письмових запереченнях, зокрема, на норми Постанови КМ України № 803, відповідно до яких відчуження майна державним установам здійснюється лише після надання на це згоди або дозволу відповідного субєкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законом. Оскільки відчуження здійснено без надання згоди/дозволу відповідного органу, а тому вимоги КРУ є правомірними.

Представники третіх осіб позицію позивача підтримали, просили позов задовольнити, пояснивши суду, що необхідний дозвіл на безоплатну передачу майна був, а тому вимоги КРУ є безпідставними.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Відповідно до пункту 1.1.6.1 плану контрольно-ревізійної роботи КРУ у Вінницькій області на ІІ квартал 2010 року та на підставі направлень від 19.04.2010 р. № 513 та № 514, ревізорами відділу контролю у сфері органів влади і оборони проведено ревізію фінансово-господарської діяльності державного підприємства «Крижопільський виправний центр №113 за період з 1.01.2008 р. по 1.01.2010 р., за результатом якої складено акт № 08-07/19 від 14.06.2010 р., в якому зазначено, зокрема, про наступне.

Державне підприємство Крижопільського виправного центру № 113 діє на підставі Статуту, затвердженого головою Державного департаменту України з питань виконання покарань 18 січня 2008 р. та зареєстрованого державним реєстратором Крижопільської районної державної адміністрації Вінницької області від 7 квітня 2008 року за № 04000047.

Підприємство виправного центру здійснює некомерційну господарську діяльність без мети одержання прибутку та залучення засуджених до обмеження волі, до суспільно-корисної праці і забезпечення їх професійно-технічного навчання.

В пункті 6.4 акта вказано про те, що в ході ревізії встановлено, що протягом 2008 року в порушення вимог п.5 ст. 75 ГК України та п.6 Порядку відчуження обєктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6.06.2007 р. № 803 підприємством без відповідних дозволів Державного департаменту України з питань виконання покарань безоплатно передано матеріальних цінностей (меблі) Управлінню державного департаменту України з питання виконання покарань у Вінницькій області на загальну суму 19072,65 грн. та Вінницькій виправній колонії № 86 - на суму 5263 грн.

Аналогічно, протягом 2009 року в порушення вимог п.5 ст. 75 ГК України та п.6 Порядку. № 803 підприємством без відповідних дозволів Державного департаменту України з питань виконання покарань безоплатно передано матеріальних цінностей (меблі, метало- пластикові конструкції та запасні частини до автомобіля) Вінницькій виправній колонії № 86 на суму 7617 грн.

В подальшому, за результатом проведеної ревізії Контрольно-ревізійним управлінням у Вінницькій області направлено на адресу ДП «Крижопільський виправний центр № 113»лист № 02-08-20-14/4353 від 23.2010 «про усунення виявлених порушень», отриманий адресатом 1.07.2010 р., в пунктах два, три якого зазначено наступне:

«2. В ході ревізії встановлено, що протягом 2008-2009 років в порушення вимог п. 5 ст. 75 Господарського кодексу України та п. 6 № 803 Порядку відчуження обєктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 року підприємством без відповідних дозволів Державного департаменту України з питань виконання покарань безоплатно передано матеріальних цінностей Управлінню державного департаменту України з питання виконання покарань у Вінницькій області на загальну суму 19072,65 грн., у звязку з чим:

- забезпечити повернення Департаментом вартості матеріальних цінностей відповідно до вимог чинного законодавства на загальну суму 19072,65 грн.

3.В порушення вимог п. 5 ст. 75 Господарського кодексу України та п. 6 Порядку № 803 Підприємством без відповідних дозволів Державного департаменту України з питань виконання покарань безоплатно передано матеріальних цінностей Вінницькій виправній колонії № 86 на загальну суму 12880 грн., у звязку з чим:

- забезпечити повернення Колонією № 86 вартості матеріальних цінностей відповідно до вимог чинного законодавства на загальну суму 12880 грн.».

Не погоджуючись з зазначеними вимогами позивач звернувся з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог суд керується та виходить з наступного.

Статус державної контрольно-ревізійної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності визначає Закон України ««Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні»(далі Закон про ДКРС).

Відповідно до положень статті 2 вказаного Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні»головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобовязань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у субєктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Приписи вказаної статті також визначають, що одним із видів державного фінансового контролю є інспектування, яке здійснюється у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Процедуру проведення державною контрольно-ревізійною службою державного фінансового аудиту та інспектування визначено Порядком проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України, № 550 від 20 квітня 2006 р. (далі Порядок № 550).

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності обєкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Згідно положень пункту 7 статті 10 Закону про ДКРС, ГоловКРУ має право предявляти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства.

Оцінюючи обставини, на які посилається позивач як на підстави для скасування оскаржуваних вимог, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»підприємства установ виконання покарань є казенними підприємствами, які здійснюють некомерційну господарську діяльність без мети одержання прибутку для забезпечення професійно-технічного навчання засуджених та залучення їх до праці.

Згідно статті 2 Статуту Державного підприємства Крижопільського виправного центру №113, зареєстрованого Крижопільською районною Державною адміністрацією за № 1000047 від 26.01.2005 р. (в редакції чинній на момент проведення ревізії) (далі - Статут підприємства), підприємство виправного центру здійснює некомерційну господарську діяльність без мети одержання прибутку та залучення засуджених до обмеження волі до суспільно-корисної праці і забезпечення їх професійно-технічного навчання.

Отже, Державне підприємство Крижопільського виправного центру №113 є казенним підприємством, в розумінні ст. 73 ГК України, яке здійснює некомерційну господарську діяльність.

Разом з тим, стаття 75 Господарського кодексу України, на яку посилається відповідач в оскаржуваній вимозі, визначає особливості господарської діяльності державних комерційних підприємств.

Так, відповідно до пункту 5 вказаної статті державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

З наведеного вбачається, що положення пункту 5 статті 75 ГК України не можуть поширюватись на ДП Крижіпільського ВЦ №113, оскільки останнє, як вже зроблено висновок вище, не є державним комерційним підприємством.

Разом зтим, згідно положень частини 2 статті 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства, зокрема, з урахуванням таких особливостей: засновником підприємств установ виконання покарань є центральний орган виконавчої влади з питань виконання покарань, який затверджує їх статути; створення, реорганізація і ліквідація підприємств установ виконання покарань, розпорядження їх майном здійснюються центральним органом виконавчої влади з питань виконання покарань.

Відповідно до положень Статуту підприємства, ДП Крижіпільського ВЦ №113 засноване на державній власності, підпорядковане безпосередньо управлінню Державного департаменту України з питань виконання покарань у Вінницькій області, а також Державному департаменту України з питань виконання покарань, який здійснює права та виконує обовязки засновника підприємства щодо управління ним безпосередньо або через управлінню Державного департаменту України з питань виконання покарань у Вінницькій області.

Відповідно до пунктів 4.2 -4.4 статті 4 Статуту майно підприємства є державною власністю, закріплюється за ним на праві повного господарського відання і не може бути обєктом застави, крім товарів, що знаходяться в обороті або у переробці. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, здійснюючи стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству та цьому Статуту.

Джерелами формування майна підприємства є:

Майно, передане йому органами державного управління;

Доходи, одержані від реалізації продукції. А також від інших видів фінансово-господарської діяльності;

Кредити банків та інших кредиторів;

Капітальні вкладення і дотації з бюджетів; безоплатні або благодійні внески, пожертвування організацій, підприємств і громадян;

Придбане майно інших підприємств, організацій;

Інші джерела, не заборонені законом.

Відчуження майна, яке є державною власністю і закріплене за підприємством, здійснюється за погодженням з Державним департаментом України з питань виконання покарань у порядку, встановленому законодавством.

Водночас, механізм та способи відчуження об'єктів державної власності визначає Порядок відчуження об'єктів державної власності, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 р. №803 (далі-Порядок).

Дія цього Порядку, відповідно до пункту 3, поширюється на відчуження майна, що передано казенним підприємствам, державним комерційним підприємствам (їх об'єднанням), установам та організаціям; майна, переданого Національній та галузевим академіям наук у безстрокове безоплатне користування (далі - суб'єкти господарювання).

Відповідно до пункту 6 Порядку, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами (далі - суб'єкт управління).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем здійснена наступна безоплатна передача:

- Вінницькій виправній колонії № 86 на підставі листа № 7/3342 від 14.07.2008 р. передано: 14 липня 2008 р. - шафу-стінку, стільницю; на підставі листа № 7/1261 від 1.04.2009 р.- 12 березня 2009 р. металопластикові конструкції; на підставі листа № 7/2856 від 8.08.2009 р.- 29.07.2009 р. накладка бампера.

- управлінню Державного департаменту України з питань виконання покарань у Вінницькій області на підставі листа № 7/4295 від 10.07.2008 р. передано -11.07.2008 р. -ліжко, тумбочка, шафа 3-х дверна, шафа-стінка, кухня-стінка; на підставі листа № 7/5972 від 1.10.2008 р. 31.10-2008 р.- вітрина.

Вказаний товар рахувався на балансі позивача, що підтверджено представником останнього та наданими суду накладними та матеріальними звітами.

З наведеного вбачається, що фактична передача меблів (матеріальних цінностей) відбулась в ще 2008 році та в квітні 2009 р.

Як вбачається з листа Державного Департаменту України з питань виконання покарань № 18-2458/Вс від 15.05.2009 р. (на який посилаються представники позивача та третіх осіб, як на дозвіл про передачу майна), Департамент надав дозвіл на безоплатну передачу матеріальних цінностей з балансів установ області на баланс управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Вінницькій області.

Проте, даний лист не може розцінюватись як згода відповідного субєкта управління майном на відчуження майна в розумінні Порядку, оскільки, як зазначалось вище, такий дозвіл має передувати фактичному відчуженню майна.

Крім того, в даному листі йдеться про передачу майна на баланс УДДПВП України у Вінницькій області, тоді як майно передавалось також і Вінницькій виправній колонії № 86, про яку в листі № 18-2458/ВС не йдеться.

Таким чином, судом встановлено, що передача позивачем третім особам матеріальних цінностей була здійснена, всупереч вимог пункту 6 Порядку, без отримання відповідного дозволу.

Слід також зауважити, що в ході розгляду даної справи, позивач підтвердив, що вимоги КРУ викладені в оскаржуваному листі, фактично виконано, шляхом відображення заборгованості установ (3-їх осіб) на відповідних рахунках позивача.

За сукупністю наведених обставин, факт надання дозволу на безоплатну передачу матеріальних цінностей не знайшов підтвердження, в звязку з чим суд дійшов висновку, про обґрунтованість вимог, викладених у пунктах 2, 3 оскаржуваного листа.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Мотивація та докази, на які посилається позивач, не дають суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідачів, а встановлені у справі обставини не підтверджують позиції позивача покладеної в основу оскаржуваних вимог, в звязку з чим, в задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладеного та враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, витрати пов'язані з розглядом справи, згідно положень статті 94 КАС України, позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 26.01.11

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна