Справа № 2-а-4893/10/0270
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2011-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2011 р. м. Вінниця Справа № 2-а-4893/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Вільчинського Олександра Ванадійовича,

при секретарі судового засідання: Оніщенко Петрі Анатолійовичу

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача : ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: колективного будівельно-монтажного підприємства "БМУ-2"

до: територіальної державної інспекції праці у Вінницькій області Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю Міністерства праці та соціальної політики України

про: скасування акту перевірки № 02-01-41/1614 від 27.10.2010 року та припису № 02-01-41/1614-1419 від 27.10.2010 року

ВСТАНОВИВ :

До суду звернулось колективне будівельно-монтажне підприємство БМУ-2 (далі позивач) з позовом до територіальної державної інспекції праці у Вінницькій області Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю Міністерства праці і соціальної політики України (далі відповідач) про скасування акту перевірки та припису.

Позовні вимоги з урахуванням поданих письмових пояснень (а.с.47-49) мотивовані наступним.

Відповідачем проведено перевірку додержання позивачем законодавства про працю, за результатами якої складений акт перевірки №02-01-41/1614 та припис №02-01-41/1614-1419. В акті перевірки міститься інформація про неправильний запис у трудовій книжці при звільненні ОСОБА_4 за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. У приписі висувається вимога внести зміни у наказ про звільнення та запис у трудовій книжці, виклавши формулювання звільнення наступним чином: Відповідно до ст. 38 КЗпП України звільнити ОСОБА_4 за ст. 38 КЗпП України з підстав невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю.

Позивач вважає, що відповідачем при проведенні перевірки допущено порушення ст.ст. 44, 47 КЗпП України, п. 3 ст. 6 Положення про Державний департамент нагляду за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою КМУ від 18.01.2003 р. № 50 та п.п. 3.3.2 п. 3.3 та п. 4.2 Порядку проведення перевірки стану додержання законодавства про працю та загальнообовязкове соціальне страхування, що проводиться посадовими особами Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю та його територіальних органів, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 21.03.2003 р. № 72.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає акт перевірки та припис незаконними і такими, що підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та наданих письмових поясненнях, а також на наявні у справі матеріали і документи.

Відповідач надав суду свої заперечення проти адміністративного позову (а.с.23,24), відповідно до яких ОСОБА_4 звернувся із заявою про звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте згідно з відповідним наказом був звільнений за власним бажанням, тобто з підстав, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України. При цьому позивачем було виплачено ОСОБА_4 вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, передбачену ст. 44 КЗпП України у разі звільнення з підстав, зазначених у ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

В судовому засіданні представник відповідача просив в задоволенні позовних вимог відмовити, надавши пояснення, аналогічні викладеним у наданих письмових запереченнях.

В судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_5, який працює державним інспектором праці та проводив перевірку додержання позивачем законодавства про працю. По суті заданих питань свідок повідомив, що в ході проведеної перевірки за зверненням ОСОБА_4 ним було встановлено, що при звільненні даної особи керівництвом підприємства була порушена ст. 38 КЗпП України, було зроблено невірний запис в наказі про звільнення та в трудовій книжці працівника. Так, ОСОБА_4 мав бути звільнений за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, однак, фактично був звільнений з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується платіжним дорученням про виплату даній особі вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

В судовому засіданні було допитано свідка бухгалтера колективного будівельно-монтажного підприємства БМУ-2 ОСОБА_6, яка повідомила суду, що нею була здійснена виплата вихідної допомоги ОСОБА_4

Судом також допитувався в якості свідка старший інспектор по кадрах КБМП БМУ-2 ОСОБА_7, яка в судовому засіданні зазначила, що нею було виготовлено проект наказу №37-к від 31.08.2010 р. про звільнення ОСОБА_4 за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, який в подальшому був підписаний керівником підприємства.

В судому засіданні також було допитано державного інспектора праці ОСОБА_8, яка повідомила суду, що на підставі заяви ОСОБА_4 звернулася до керівництва КБМП БМУ-2 з вимогою виплатити даній особі вихідну допомогу, що фактично і було зроблено у її присутності бухгалтером ОСОБА_6 за прямою вказівкою керівника підприємства ОСОБА_1

Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оглянувши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

30.08.2010 року водієм 1 класу ОСОБА_4 подано заяву начальнику КБМП БМУ-2 ОСОБА_1 з проханням звільнити з роботи по ст. 38 КЗпП України з огляду на те, що керівництво підприємства не виконує законодавство про працю, адже заявник змушений працювати автослюсарем, що є неприпустимим через свій фізичний стан (а.с.29). В підтвердження викладених у заяві обставин заявником надано відповідне рішення медичної комісії (а.с.30).

Наказом №37 від 31.08.2010 р. ОСОБА_4 звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с.28).

01.09.2010 року ОСОБА_4 звернувся зі скаргою до начальника територіальної державної інспекції праці у Вінницькій області, в якій просив примусити свого колишнього роботодавця виплатити належну йому суму вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Судом встановлено, що позивачем було виплачено ОСОБА_4 вихідну допомогу в розмірі 4262,50 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1079 від 07.09.2010р. та № 1100 від 09.09.2010 р. (а.с.12,13).

13.10.2010 року ОСОБА_4 звернувся зі скаргою до начальника територіальної державної інспекції праці у Вінницькій області, в якій просив примусити свого колишнього роботодавця внести зміни до запису в трудовій книжці з огляду на те, що в ній не вказано, на підставі якого пункту статті 38 КЗпП України він був звільнений (а.с.25).

27.10.2010 року державним інспектором праці ОСОБА_5 на підставі даної заяви ОСОБА_4 проведено перевірку додержання колективним будівельно-монтажним підприємством БМУ-2 законодавства про працю, за результатами якої складено акт № 02-01-41/1614 (а.с.6-8). Як вбачається зі змісту даного акту, керівництвом підприємства при звільненні ОСОБА_4 була порушена ст. 38 КЗпП України, а саме зроблено невірний запис в наказі та в трудовій книжці працівника, а тому за результатами перевірки запропоновано притягнути до дисциплінарної відповідальності особу, відповідальну за ведення кадрового діловодства, у звязку з неправильним формулюванням звільнення ОСОБА_4

На підставі вищезазначеного акту перевірки 27.10.2010 року відповідачем винесено припис № 02-01-41/1614-1419, яким позивачу приписано звільнити ОСОБА_4 за ст. 38 КЗпП України з підстав невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та провести необхідні зміни в наказі про звільнення та в записі в трудовій книжці (а.с.9).

Не погоджуючись з вищезазначеними актом та приписом позивач звернувся з відповідною скаргою до територіальної державної інспекції праці у Вінницькій області (а.с.14,15), яка, однак, згідно з листом інспекції від 15.11.2010 р. №01-09-2/1693 не була задоволена, а тому оскаржувані акт та припис залишені в силі (а.с.16).

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та наданих у справу доказів в частині скасування акту № 02-01-41/1614 від 27.10.2010 року, суд виходить з нижченаведеного.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, Кодексом адміністративного судочинства України встановлені певні обмеження щодо предмету оскарження, зокрема, до суду може бути оскаржено лише рішення субєкта владних повноважень.

Рішення субєкта владних повноважень являє собою акт розпорядчого характеру, що ухвалюється субєктом владних повноважень для розвязання найбільш важливих питань, які належать до його компетенції. Рішення видаються також і кількома неоднорідними органами (державними органами, громадськими організаціями тощо) із спільних питань, що належать до їх компетенції.

При цьому актом перевірки є службовий документ, який підтверджує факт проведення перевірки і є носієм доказової інформації про виявлені порушення (або їх відсутності) вимог чинного законодавства.

Відповідно до п. 4.1 Порядку проведення перевірки стану додержання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування, що проводиться посадовими особами Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю та його територіальних органів, акт перевірки - документ, складений посадовою особою Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю чи територіальної державної інспекції праці, що підтверджує будь-які встановлені факти порушення законодавства про працю чи загальнообовязкове державне соціальне страхування.

З огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку, що акт перевірки про порушення законодавства України про працю не є по своїй суті рішенням субєкта владних повноважень, оскільки, по-перше, він не є нормативним актом, так як не містить ніяких норм, по-друге, акт не є розпорядчим документом, так як не містить приписів управлінського характеру щодо здійснення певних дій або утримання від їх здійснення.

З наведеного вбачається, що оскаржуваний акт не передбачає настання наслідків зобовязального характеру на відміну від рішення субєкта владних повноважень нормативно-правового акту чи акту індивідуальної дії.

З урахуванням цього даний акт не є рішенням субєкта владних повноважень, а тому не може бути скасованим. Крім того, перевіривши та дослідивши обставини справи, керуючись чинним законодавством України, суд встановив відсутність порушень чи протиправних дій відповідача при складанні оскаржуваного акту.

У звязку з цим вимоги щодо скасування акту № 02-01-41/1614 від 27.10.2010 року задоволенню не підлягають.

Оцінюючи доводи позивача в частині скасування припису №02-01-41/1614-1419, суд виходить з нижченаведеного.

Постановою Кабінету Міністрів України № 50 від 18.01.2003 р. затверджено Положення про Державний департамент нагляду додержанням законодавства про працю (далі Положення).

Відповідно до ст. 1 Положення Державний департамент нагляду за додержанням законодавства про працю (Держнаглядпраці) є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці і підпорядковується йому.

Згідно зі ст. 4 Положення Держнаглядпраці відповідно до покладених на нього завдань в тому числі здійснює контроль додержання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування в частині забезпечення реалізації прав і гарантій працівників шляхом проведення перевірок роботодавців та робочих органів виконавчих дирекцій фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 3 ст. 6 Положення посадові особи Держнаглядпраці (головні державні інспектори праці, їх заступники, державні інспектори праці) мають право давати посадовим особам органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, роботодавців, робочих органів виконавчих дирекцій фондів загальнообовязкового державного соціального страхування приписи щодо усунення порушень законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування в частині забезпечення реалізації прав і гарантій працівників, які підлягають обовязковому виконанню з письмовим повідомленням про вжиті заходи у місячний або в інший зазначений у приписі строк.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 72 від 21.03.2003 р. затверджено Порядок проведення перевірки стану додержання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування, що проводиться посадовими особами Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю та його територіальних органів (далі Порядок).

Відповідно до п. 4.1 Порядку за результатами кожної перевірки обовязково складається акт перевірки, а в разі виявлення порушень законодавства про працю чи загальнообовязкове державне соціальне страхування - припис щодо їх усунення.

Припис - документ органів Держнаглядпраці про усунення виявлених порушень, що можуть призвести до шкідливих наслідків.

Вимоги до заповнення припису визначені пунктами 4.2 та 4.3 Порядку.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного припису він відповідає вимогам зазначених положень Порядку. При цьому суд критично оцінює посилання представника позивача, як на підставу скасування припису, на наявність в описовій частині припису інформації про звільнення ОСОБА_9 замість ОСОБА_4 В даному випадку суд вважає, що допущення зазначеної описки в описовій частині оскаржуваного припису жодним чином не впливає як на характер порушення, так і на зміст резолютивної його частини.

Що стосується самого порушення, на підставі якого винесений відповідні акт перевірки та припис, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно з ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 згідно з поданою заявою просив свого роботодавця звільнити його з огляду на те, що керівництво підприємства не виконує законодавство про працю, тобто фактично на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Однак, зі змісту наказу № 37-к від 31.08.2010 року слідує, що дану особу було звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (без зазначення конкретного пункту даної статті). Судом встановлено, що аналогічний запис було вчинено в трудовій книжці ОСОБА_4

Суд погоджується з висновками відповідача, що запис в вищезазначеному наказі свідчить про звільнення ОСОБА_4 на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням.

Однак, це не відповідає дійсним обставинам справи, адже фактично дану особу було звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується фактом виплати ОСОБА_4 вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку в загальній сумі 4362,50 грн. відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Доказами виплати даної вихідної допомоги є платіжні доручення № 1079 від 07.09.2010р. та №1100 від 09.09.2010 р. (а.с.12,13).

При цьому суд не приймає до уваги доводи керівника КБМП БМУ-2 ОСОБА_1 про те, що виплата вихідної допомоги стала можливою лише внаслідок протиправних дій бухгалтера підприємства, з огляду на їх необґрунтованість.

Заслухавши та перевіривши доводи сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що в даному випадку винесення відповідачем оскаржуваного припису з вимогою звільнити ОСОБА_4 за ст. 38 КЗпП України з підстав невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та провести необхідні зміни в наказі про звільнення та в записі в трудовій книжці відповідало дійсним обставинам справи та вимогам чинного законодавства України, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу ч. 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

В той же час згідно з ч. 2 ст. 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Правомірність винесення оскаржуваного акта перевірки та припису доведена в судовому засідання представником відповідача та підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, та встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні даного позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони субєкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, повязані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Однак, оскільки в матеріалах справи відсутні докази понесених відповідачем витрат, суд дійшов висновку про відсутність підстав для такої компенсації.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Колективному будівельно-монтажному підприємства "БМУ-2" в задоволенні адміністративному позову до територіальної державної інспекції праці у Вінницькій області Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю Міністерства праці та соціальної політики України про скасування акту перевірки № 02-01-41/1614 від 27.10.2010 року та припису № 02-01-41/1614-1419 від 27.10.2010 року відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в порядку та в строки визначені ст. 186 КАС України. Набрання судовим рішенням законної сили визначено ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови оформлено 14 січня 2011 року.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович