Справа № 815/4280/16
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4280/16
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною відмову у звільненні, зобов`язання звільнити у зв`язку з сімейними обставинами з військової служби, -

В С Т А Н О В И В :

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому позивач просить:

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з сімейними обставинами;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України звільнити ОСОБА_1 з військової служби у Збройних Силах України у зв`язку з сімейними обставинами на підставі пп. «д» п. 6 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 жовтня 2013 року він уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. 30 вересня 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб. 20 жовтня 2015 року ОСОБА_1 подав рапорт та просив звільнити його з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами, відповідно до підпункту «д» пункту 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: укладання шлюбу з громадянкою України, що постійно проживає за межами України. До рапорту було додано документи, якими підтверджується факт постійного проживання та роботи у Польщі за трудовим договором дружини військовослужбовця. Позивач зазначає, що протягом п`яти місяців від дати звернення ОСОБА_1 з рапортом про звільнення з лав Збройних Сил України його звільнено не було. На звернення адвоката до Міністерства оборони України, було надано відповідь, що під час дії особливого періоду звільнення з військової служби військовослужбовців на підставі п. «д» ч. 6 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» не проводиться. ОСОБА_1 вважає, що відмова у звільненні порушує його права та законні інтереси членів його сім`ї, зокрема дружини ОСОБА_2 . Також позивач зазначив, що особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року, у зв`язку з чим, він вважає, що станом на момент його звернення до командування військової частини з рапортом про звільнення, зокрема, 22.10.2015 року особливий період в Україні не діяв, як і не діє на дату звернення з позовом до суду, а тому відсутня підстава для відмови у звільненні з підстав, визначених п. «д» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Таким чином, на думку позивача, його рішення про розірвання контракту у зв`язку з сімейними обставинами є підставою для припинення військової служби за контрактом згідно пункту «д» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Представник позивача просив розглянути справу в порядку письмового провадження, оскільки відповідач до суду не з`явився, і всі докази позивачем надано до справи.

Повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи відповідач участь уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, просив суд про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги є необґрунтованими з огляду на підстави, викладені у письмових запереченнях.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що військовослужбовець військової служби за контрактом старший сержант ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі пункту «д» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини, а саме: укладення шлюбу військовослужбовцем із громадянкою України, що постійно проживає за межами України). Позивачу було відмовлено у звільненні з військової служби за контрактом за відсутністю підстав, передбачених частиною 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та неодноразово додатково було роз`яснено про порядок звільнення військовослужбовців з військової служби під час особливого періоду, а також про причини відмови. Як стверджує відповідач, поняття «особливий період» визначено на законодавчому рівні та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» означає період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, відповідач вважає, що поняття «особливий період» і «мобілізація» не є тотожними, а правовий режим особливого періоду в Україні почав діяти з 18.03.2014 року у зв`язку з набранням чинності Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», не припинявся у проміжки часу між проведенням мобілізації та, наразі, продовжує діяти. За таких обставин, відповідач вважає, що позивач може бути звільнений з військової служби лише за наявності підстав, перелік яких викладений у частині 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який є вичерпний.

Керуючись ч.6 ст.128 КАС України, оскільки до суду з`явилися не всі особи, які беруть участь у справі, та враховуючи наявність підстав для розгляду справи в судовому засіданні, відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини.

Суд встановив, що 14 жовтня 2013 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України.

Згідно п.3 вказаного контраку, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 5 років.

Відповідно до п.6 Контракту, при вирішенні питаь, не передбачених цим контрактом, сторони керуються вимогами законів та інших нормативно-правових актів.

Згідно довідки командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 п/п-ка ОСОБА_3 від 29.05.2015 року № 4155 на підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 № 202 від 26.09.2014 року сержант ОСОБА_1 в період з 26.06.2014 року безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції в м. Мар`янка Донецької області.

30 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_3 від 30 вересня 2015 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 3108).

Рішенням заступника керівника відділення у Відділі громадянських справ та іноземців Республіки Польща у м. Катовіце від 27.03.2015 року дружині позивача - ОСОБА_2 надано дозвіл на тимчасове проживання та роботу на території Республіки Польща.

05.01.2015 року ОСОБА_2 видано дозвіл типу А № 00015/2015 на роботу іноземця на території Республіки Польща, дійсний до 30.09.2017 року.

Відповідно до трудового договору ОСОБА_2 з січня 2015 року працює в компанії «РОКВЕЛ АУТОМЕЙШЕН Сп. З о.о.» (Катовіце, Польща). Термін дії договору - до 30.09.2017 року з правом його продовження.

20 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до командування з рапортом про його звільнення з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами, відповідно до підпункту «д» пункту 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: укладання шлюбу з громадянкою України, що постійно проживає за межами України. До рапорту було додано документи, якими підтверджується факт постійного проживання та роботи у Польщі за трудовим договором дружини військовослужбовця.

Рапорт позивача командуванням військової частини задоволено не було.

На звернення адвоката позивача до Міністерства оборони України, начальником управління особового складу заступником начальника штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України листом № 116/9/4/4956 від 20.04.2016 року було надано відповідь, що під час дії особливого періоду звільнення з військової служби військовослужбовців на підставі п. «д» ч. 6 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» не проводиться.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом «б» ч. 2 ст. 26 вказаного Закону встановлено, що звільнення зі служби проводиться, серед іншого, військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Відповідно до п. «д» ч.6 ст.26 України «Про військовий обов`язок і військову службу», Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких встановлено Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 затверджено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, які можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби. Відповідно до цієї Постанови, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби через такі сімейні обставини, зокрема: укладення військовослужбовцем шлюбу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України.

У пункті 1 частини 8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

- виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

- утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи;

- необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

- наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;

з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами "в", "г", "е", "є", "и" частини шостої та пунктами "в", "г", "е", "є" частини сьомої цієї статті;

Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також вказаною нормою визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Таким чином, особливий період пов`язується, зокрема, із проведенням мобілізації.

Згідно з підпунктом 2 пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153/2008, особливістю проходження військової служби в період мобілізації є те, що усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років

Загальновідомими є факти видання Президентом України Указів «Про часткову мобілізацію», починаючи з 17.03.2014 року.

17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, пунктом 8 якого встановлено, що він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 18 березня 2014 року).

06 травня 2014 року Указом Виконуючого обов`язки Президента України №454/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07 травня 2014 року).

У відповідності до Указу Виконуючого обов`язки Президента України від 06 травня 2014 року №454/2014 тривалість мобілізаційного періоду становила 45 діб: з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.

Указом Президента України від 21 липня 2014 року №607/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 22 липня 2014 року (набрав чинності 24 липня 2014 року), оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом: з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року набрав чинності 20 січня 2015 року).

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що проміжки між періодами проведення мобілізації та, відповідно, після проведення останньої мобілізації, стан особливого періоду не припинявся.

Суд враховує, що законодавчі обмеження щодо звільнення військовослужбовців пов`язані у першу чергу з особливим станом і лише у другу - з мобілізацією як його складовою частиною, а тому не бере до уваги посилання позивача на те, що особливий період в Україні діяв лише з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 30.06.2015 року по справі № 21-112а15.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на вищевикладені обставини справи, враховуючи правові висновки Верховного Суду України у вищевказаній справі, суд дійшов висновку, що у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами відповідно до підпункту «д» пункту 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час особливого періоду, а тому відмовляючи позивачу у звільненні за вказаними обставинами, відповідач діяв правомірно.

Враховуючи, що особливий період в Україні не переривався та триває по теперішній час, оскільки Указу про демобілізацію Президентом України не приймалося, суд не вбачає підстав для звільнення позивача з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами відповідно до підпункту «д» пункту 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 6- 9, 11, 71, 86, 94, ч.6 ст.128, ст.ст.158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною відмову у звільненні, зобов`язання звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з сімейними обставинами за сімейними обставинами відповідно до підпункту «д» пункту 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В.В.Андрухів