Справа № 805/2604/16-а
Суддя: Молочна І. С.
Дата ухвалення: 2016-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 р. Справа №805/2604/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 16:10

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Молочної І.С.

при секретарі судового засідання Зимі М.О.

за участю

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

прокурора - Кісельової С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області про визнання дій незаконними, -

встановив:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Прокуратури Донецької області (Далі - відповідач) з вимогами визнати дії Прокуратури Донецької області, які полягають у відмові в задоволенні запиту на інформацію від 23.06.2016 року та несвоєчасному наданні інформації, незаконними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідачем не надано позивачеві запитувану інформацію. При цьому, в обґрунтування позовних вимог позивач також вказує на порушення відповідачем строку розгляду його запиту, що є порушенням статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні повністю. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що ініційований позивачем запит на інформацію по своїй суті є зверненням, яке розглянуто Прокуратурою Донецької області в порядку та строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян».

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

23.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Генеральної прокуратури України листом (без назви), який отримано адресатом 29.06.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, з проханням надати роз'яснення з наступних питань:

1. Чи продовжує діяти відносно ОСОБА_1 запобіжний захід - особисте зобов'язання або його строк закінчився у зв'язку зі спливом двомісячного строку?

2. Чи продовжує діяти арешт відносно належного ОСОБА_1 автомобіля?

3. Який орган зобов'язаний вжити заходів для відновлення кримінального провадження та передачі його до суду?

4. В якому стані на даний час знаходиться вказане кримінальне провадження та чи має ОСОБА_1 на даний час статус обвинуваченого по вказаному кримінальному провадженню?

5. Чи має ОСОБА_1 право на отримання витягу з ЄРДР станом на дату подання відповідного запиту для з'ясування стану, в якому знаходиться дане кримінальне провадження та з'ясування власного статусу.

6. Від якого органу досудового слідства або судового органу ОСОБА_1 має вимагати поновлення прав шляхом своєчасного та неупередженого розгляду вказаного кримінального провадження?

7. У разі незбереження органом досудового розслідування вилученого у ОСОБА_1 автомобіля, який передано на зберігання до Управління СБУ у місті Горлівка, хто саме має відшкодувати його вартість?

8. Чи можна вважати відмову прокурора від підтримання обвинувачення протягом трьох років про його відмову від обвинувачення ОСОБА_1 у скоєнні вказаних кримінальних правопорушень, та, як наслідок, про закриття кримінального провадження.

При цьому, в прохальній частині ініційованого звернення, позивач просить адресата надати відповідь на запит у порядку та строки, передбачені Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Генеральна прокуратура України листом № 17/7-р від 04.07.2016 року направила вказане звернення ОСОБА_1 від 23.06.2016 року до Прокуратури Донецької області для розгляду та повідомлення заявника про прийняте рішення.

Згідно журналу вхідної кореспонденції вказане звернення отримано відповідачем 11.07.2016 року, що сторонами не оспорюється.

За результатом розгляду ініційованого звернення Прокуратура Донецької області листом № 17/1-48-14 (1794вих-16) від 22.07.2016 року повідомила заявникові:

«…згідно даних Єдиного реєстру досудових розслідувань, вказане кримінальне провадження зареєстровано 13.05.2013 року та 04.07.2013 року Вам повідомлено про підозру.

17.01.2014 року до Центрально-міського суду міста Горлівки Донецької області спрямовано обвинувальний акт для розгляду по суті.

У зв'язку з тим, що на теперішній час за місцем розташування суду, до якого спрямовувся обвинувальний акт відносно Вас, проводиться антитерористична операція - встановити місцезнаходження матеріалів, транспортного засобу, визначити стан судового розгляду кримінального провадження, а також надати інформацію з інших питань, зазначених у Ваших зверненнях на даний час не надається можливим.

Водночас повідомляю, що на теперішній час зробити витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань по технічних підставам не надається можливим, тому як ця функція відсутня. При цьому, спрамовую на Вашу адресу належним чином завірений скриншот з ЄРДР щодо руху даного провадження….».

Отже, спірним питанням в заявленому до розгляду спорі є застосування відповідачем при розгляді ініційованих позивачем питань положень Закону України «Про звернення громадян», замість правил Закону України «Про доступ до публічної інформації», на які посилався заявник.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення учасників по справі, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (Далі - Закон № 2939) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

При цьому, статтею 1 вказаного Закону надано визначення публічній інформації. Так, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації.

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (частина перша Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Водночас, вимоги щодо оформлення запитів на інформацію передбачено статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Положеннями статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено строк розгляду запитів на інформацію. Так, в порядку частини першої статті 20 вказаного Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

При цьому, в порядку статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

З огляду на викладені вище положення законодавства про доступ до публічної інформації, враховуючи перелік питань, за роз'ясненням яких позивач звернувся до відповідача, суд констатує, що запитувана інформація не є публічною, з урахуванням законодавчого визначення поняття публічної інформації. Вказаного висновку суд дійшов з огляду на те, що метою інформаційного запиту є одержання попередньо створеної чи одержаної інформації, в той час як метою звернення - одержання роз'яснення, що потребує вчинення додаткових дій. Відтак в діях відповідача, що полягають у наданні оскаржуваного рішення на ініційований позивачем запит, порушення права заявника на одержання саме публічної інформації відсутнє.

Отже, відповідачем, як адресатом звернення обґрунтовано застосовано положення Закону України «Про звернення громадян» при його опрацюванні та розгляді.

Так, Закон України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року

№ 393/96-ВР (Далі - Закон № 393) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями (частина третя статті 7 Закону України «Про звернення громадян»).

Положеннями частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, враховуючи положення законодавства про звернення громадян, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно та обґрунтовано застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про звернення громадян». При цьому, суд констатує, що при розгляді ініційованого позивачем звернення, відповідачем дотримано строки його розгляду, передбачені статтею 20 Закону України «Про звернення громадян». Адже матеріалами справи підтверджується, а сторонами не оспорюється, що розглядаєме звернення надійшло до Генеральної прокуратури України 29.06.2016 року, яка скерувала його за належністю до Прокуратури Донецької області 04.07.2016 року, в зв'язку з чим отримано останньою згідно журналу вхідної кореспонденції 11.07.2016 року, в той час як відповідь про результат його розгляду надана відповідачем 22.07.2016 року. Отже, викладе спростовує твердження позивача, що відповідачем порушено строки розгляду звернення.

В свою чергу, суд критично відноситься до твердження позивача про безпідставність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про звернення громадян» з огляду на положення статті 12 цього Закону.

Так, статтею 12 Закону України «Про звернення громадян» визначено сферу застосування цього Закону.

Встановлено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень, Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання корупції», «Про виконавче провадження».

З огляду на те, що ініційовані позивачем як заявником звернення питання не врегульовано Кримінальним процесуальним кодексом України, а адресат звернення зобов'язаний повідомити заявника про результат розгляду отриманого звернення, суд вважає правомірним застосування відповідачем положень Закону України «Про звернення громадян» при опрацюванні спірного питання.

Викладені висновки суду узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеній у Довідці про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 01.06.2013 року.

З огляду на те, що визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків, в той час як запитувані для роз'яснення питання не є такими і потребували додаткового вивчення, опрацювання і вирішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати порушеними права позивача на доступ до публічної інформації. А, відтак, як встановлено судом вище, правомірним є застосування до спірних правовідносин правил законодавства про звернення громадян.

В свою чергу, суд вважає необхідним звернути увагу відповідача, що останній, встановивши, що ініційоване звернення не належить розглядати в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», а опрацьовується ним в порядку Закону України «Про звернення громадян», зобов'язаний був повідомити про це заявника у наданій відповіді за результатом розгляду такого звернення. Разом з тим, така обставина не вплинула на результат розгляду звернення.

Частиною 1 статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 2-15, 17-20, 23, 26, 69-72, 94, 98, 159-163, 167, 185-186, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті.

Повний текст постанови виготовлено 13 жовтня 2016 року.

Постанова Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Молочна І. С.