Справа № 522/17168/16-а
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2016-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/862/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Домусчі Л.В. розглянувши у порядку скороченого провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання неправомірним розпорядження та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 09.09.2016 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси, за яким просив визнати неправомірними дії та рішення Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси від 10.08.2016 року №216 щодо відмови йому у призначені пенсії за вислугу років; просив зобовязати відповідача здійснити розрахунок та призначити йому пенсію з 05.08.2016 року відповідно до ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону від 01.01.2007 року у розмірі 90% від середнього заробітку без обмежень граничного розміру, на підставі наданих документів та довідки, виданої військовою прокуратурою Південного регіону України про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні 24 календарних місяця станом на 05.08.2016 року;стягнути на його користь судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач відзначив, що він з 01.08.1995 року по 25.07.2003 року та з 06.07.2012 року по 11.01.2016 року включно працював в органах прокуратури Одеської області. Наказом Генерального прокурора України №6-вк від 05.01.2016 року позивача з 12.01.2016 року призначено на посаду прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України у порядку переведення з прокуратури Одеської області, де працює до теперішнього часу. Відповідно до довідки відділу роботи з кадрами військової прокуратури Південного регіону України №11-3844 від 05.09.2016 року вислуга років позивача станом на 12.07.2016 року склала 26 років 07 місяців 05 днів, а стаж безпосередньої роботи в органах прокуратури склав 12 років 00 місяців 00 днів. Також, позивач проходив строкову військову службу у Збройних Силах СРСР у період з 06.06.1988 р. по 08.06.1990р., який зараховується до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, тобто 02 роки 00 місяців 03 дні. Період здобуття освіти (за денною формою навчання) в Одеському університеті ім.. ОСОБА_2 за період з 1990 по 1995 рік склав 04 роки 10 місяців 26 днів та зараховується до стажу роботи. З 01.11.2004 року по 06.07.2012 року позивач проходив службу на посадах начальницького складу в органах податкової міліції Одеської області, стаж на якій склав 07 років 08 місяців 06 днів. Таким чином, позивач вважає, що має право на пенсію за вислугу років у розмірі 90 відсотків від суми місячного заробітку у відповідності до ст. ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону від 01.01.2007 року. 05.08.2016 року позивач звернувся до УПФУ в Приморському районі м. Одеси із заявою про призначення пенсії за вислугу років, до якої долучив копію трудової книжки, завірені копії наказів про службу в органах податкової міліції, копію військового квитка, копію диплому та довідку військової прокуратури Південного регіону України. Проте, рішенням УПФУ в Приморському районі м. Одеси від 10.08.2016 року №216 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії з посиланням на п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 02.03.2015р. №213-VІІІ. Однак, з такими діями відповідача ОСОБА_1 не погоджується, тому звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою судді від 19.09.2016 року у даній справі відповідно до ст. 183-2 КАС України відкрито скорочене провадження.

До суду 12.10.2016 року надійшли заперечення управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси, з яких вбачається, що відповідач просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. У письмових запереченнях також вказано, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні з 2002 року та отримує пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ. Відповідно до постанови КМУ від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» в органах прокуратури було підвищено посадові оклади працівників прокуратури. Позивач звернувся до управління ПФУ з заявою про перерахунок пенсії у відповідності до ст..50-1 Закону №1789-ХІІ. За підсумком розгляду заяви управлінням пенсійного фонду рішенням від 10.08.2016 року №216 відмовлено позивачу у проведені перерахунку. Таким чином, з урахуванням вимог п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 02.03.2015р. №213-VІІІ підстав для перерахунку пенсії позивача немає та управління ПФУ в Приморському районі м. Одеси діяло відповідно до чинного законодавства.

Розглянувши справу в порядку скороченого провадження одноособово, дослідивши матеріали справи та письмові заперечення відповідача, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 2002 року перебуває на обліку в управлінні пенсійного фонду України як отримувач пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ.

Відповідно до довідки відділу роботи з кадрами військової прокуратури Південного регіону України №11-3844 від 05.09.2016 року вислуга років позивача станом на 12.07.2016 року склала 26 років 07 місяців 05 днів, а стаж безпосередньої роботи в органах прокуратури склав 12 років 00 місяців 00 днів.

Зокрема, позивач проходив строкову військову службу у Збройних Силах СРСР у період з 06.06.1988 р. по 08.06.1990р., який зараховується до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, тобто 02 роки 00 місяців 03 дні.

Період здобуття освіти (за денною формою навчання) в Одеському державному університеті ім.. ОСОБА_2 за період з 04.08.1990 по 29.06.1995 рік склав 04 роки 10 місяців 26 днів та зараховується до стажу роботи.

У період з 01.08.1995 року по 25.07.2003 року позивач працював на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури Одеської області, стаж на яких склав 07 років 11 місяців 25 днів.

З 01.11.2004 року по 06.07.2012 року позивач проходив службу на посадах начальницького складу в органах податкової міліції Одеської області, стаж на яких склав 07 років 08 місяців 06 днів.

З 07.07.2012 року по 11.01.2016 року позивач включно працював в органах прокуратури Одеської області (тривалість стажу склала 03 роки 06 місяців 05 днів).

Наказом Генерального прокурора України №6-вк від 05.01.2016 року позивача з 12.01.2016 року призначено на посаду прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України у порядку переведення з прокуратури Одеської області, де працює до теперішнього часу.

05.08.2016 року позивач звернувся до УПФУ в Приморському районі м. Одеси із заявою про призначення пенсії за вислугу років, до якої долучив копію трудової книжки, завірені копії наказів про службу в органах податкової міліції, копію військового квитка, копію диплому та довідку військової прокуратури Південного регіону України.

Проте, рішенням УПФУ в Приморському районі м. Одеси від 10.08.2016 року №216 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, оскільки згідно п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а тому пенсії за цим Законом не призначаються та раніше призначені пенсії не перераховуються.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами врегульовані Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу).

Згідно з ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їх місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Згідно ч.13 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Відповідно до ч.18 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу) призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», відповідно до пп.1 п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» якого норми Закону України від 05 листопада 1991 року №1789-XII «Про прокуратуру», які регулювали, зокрема, питання перерахунку пенсії, втратили чинність.

Пенсійне забезпечення працівників прокуратури станом на час звернення позивача до пенсійного органу врегульовано ст.86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», за правилами ч.20 якої умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

При цьому, Кабінетом Міністрів України на виконання вимог наведеної норми не було визначені умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.

Таким чином, станом на момент призначення позивачу пенсії законодавством було встановлено право осіб, яким призначена пенсія згідно Закону України «Про прокуратуру», на її перерахунок у разі підвищення заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Разом із тим, на момент звернення позивача до територіального органу Пенсійного фонду України за перерахунком пенсії питання такого перерахунку чинним законодавством не врегульоване, в той час як передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій повинні бути визначені Кабінетом Міністрів України.

Відсутність затверджених Кабінетом Міністрів України порядку та умов перерахунку призначених пенсій не може бути підставою для відмови у перерахунку пенсії.

Крім того, слід враховувати, що призначення органами Пенсійного фонду України особі пенсії та проведення її перерахунку є різними формами реалізації права громадян на пенсійне забезпечення, а тому при проведенні перерахунку пенсії особи застосуванню підлягає редакція статті Закону, яким визначався порядок та розмір відповідного пенсійного забезпечення такої особи саме на момент призначення їй пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10.12.2013 року у справах №21-348а13 та №21-420а13.

Право на перерахунок пенсії надано позивачу з моменту призначення пенсії і на підставі діючого на той час законодавства, а тому не може бути обмежене чи скасоване при прийнятті нових законів чи інших нормативно-правових актів, оскільки це б суперечило ст.22 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. ОСОБА_3 права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Частиною 1 ст.58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26 вересня 2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Тобто, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

ОСОБА_3 Суд України у своєму Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року №9 зазначено, що відповідно до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

ОСОБА_3 Судом України у рішеннях від 06 липня 1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 та від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 сформовано чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.

У рішенні від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 ОСОБА_3 Суд України зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

У рішенні від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 ОСОБА_3 Судом України зазначено, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Рішенням ОСОБА_3 Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 наведено тлумачення поняття «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в ч.3 ст.22 Конституції України, згідно з яким конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. ОСОБА_3 Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Таким чином, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_3 Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях ОСОБА_3 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають на момент звернення за призначенням пенсії.

За таких обставин, обмеження максимального розміру пенсії позивача ОСОБА_4 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VII, яким тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед батьківщиною) не може перевищувати 10740,00 грн., звужує зміст та обсяг конституційних соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури.

Крім того, п. 2 розділу ІІ Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 року №3668-VI передбачено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Відповідач, мотивуючи доводи щодо відсутності підстав для перерахунку пенсії позивача посилається на п.5 Прикінцевих положень Закону України від 02 березня 2015 року №213-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», згідно із яким у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Разом з тим, положення зазначеної правової норми поширюються виключно на правовідносини щодо призначення пенсії, а не щодо її перерахунку, а тому суд не бере до уваги наведені доводи відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивача на перерахунок пенсії є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Так, відповідно до пп.3 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» підвищено на 25% посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» встановлено, що пенсія призначається (перераховується) з дня звернення та, при виникненні права на підвищення пенсії, проводиться з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15-го числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15-го числа.

Даної позиції дотримується і ВАС України в постанові від 10.12.2015 року по справі № 667/508/15-а та постанові від 27.01. 2016 року по справі № 667/508/15-а, в яких зазначено що пенсія підлягає перерахунку починаючи з дня звернення за відповідним перерахунком .

Відповідно до ч. 3 ст. 162 КАС України, суд може прийняти постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, у сфері публічно-правових відносин з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб,що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування правомірності своїх дій щодо відмови позивачу у перерахунку пенсії в контексті практики Верховного Суду України щодо недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Посилання відповідача на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року за №-213 є неспроможними, оскільки вони врегульовують питання призначення пенсій, а не їх перерахунку. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено право позивача на пенсійне забезпечення, тому позовні вимоги останнього підлягають задоволенню, як такі, що підтверджені матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем.

У відповідності до п.5 Постанови Пленуму ВАСУ від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно до частини другої статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у проведенні перерахунку раніше призначеної пенсії, з урахуванням збільшення показників підвищення заробітної плати, що підтверджується довідкою військової прокуратури Південного регіону України №18/167 від 16.09.2016р., з розрахунку 90% від суми місячного заробітку за відповідною посадою без обмеження граничного розміру.

При цьому для повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне зобовязати відповідача виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії за вислугою років, починаючи з 05.08.2016 року.

Відповідно до п.1 ч.1ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до частини 1статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступає стороною у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив витрати по сплаті судового збору на суму 551, 20 грн. (квитанція від 08.09.2016 року). Зважаючи на те, що позивачем було належним чином підтверджено понесені ним витрати на сплату судового збору, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення цих витрат з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси на його користь підлягають задоволенню.

Керуючись ст.. 19, 22, 64 Конституції України, ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. . 7-9, 11, 71, 158, 160, 162, 163, 167, 183-2, п. 1. ч. 1 ст. 256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати неправомірними дії та рішення Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси від 10.08.2016 року №216 щодо відмови ОСОБА_1 у призначені пенсії за вислугу років.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону від 01.01.2007 року у розмірі 90% від середнього заробітку без обмежень граничного розміру, на підставі наданих документів та довідки №18/167 від 16.09.2016р., виданої військовою прокуратурою Південного регіону України про грошове забезпечення за останні 24 календарних місяця, починаючи з 05.08.2016 року

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси () на користь ОСОБА_1 (ід. код НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 (пятсот пятдесят одну гривень) грн.. 20 коп..

Звернути постанову суду до негайного виконання в межах суми стягнень за один місяць.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення в частині визнання дій протиправними. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Домусчі Л.В.

18.10.2016