Справа № 818/230/16
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2016 р. Справа № 818/230/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Осіпової О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гордієнко Є.Є.,

представника відповідача - Левицької А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/230/16

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, громадянин Нігерії, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 19.02.2016 року №16 в частині відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву в частині визнання особою, яка потребує додаткового захисту, від 01.02.2016р. №0001.

Свої вимоги мотивує тим, що він не погоджується з рішенням відповідача про відмову у задоволенні його заяви щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказує, що країна походження - Нігерія є для нього небезпечною, оскільки там він зазнає необґрунтованих переслідувань у зв'язку із загостренням конфлікту між християнами та мусульманами, що почався майже 10 років тому, та створює загрозу його життю. Стверджує, що відповідачем під час прийняття рішення не був проведений аналіз інформації по країні походження.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував (а.с.61-67), зазначивши, що підставою для відмови в оформленні документів стала необґрунтованість заяви ОСОБА_1, тобто відсутність умов, що визначені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідач посилається на те, що позивач під час співбесід надавав суперечливі відомості та неточності стосовно власних даних і у зв'язку з цим у відповідача відсутні підстави вважати його особою, яка потребує захисту в Україні. Зокрема, в своїй заяві ОСОБА_1. вказав, що не може повернутися до Нігерії через проблеми, які стосуються сумнівних обставин, пов'язаних з його батьком через релігійні погляди. А під час співбесіди було з'ясовано, що батько заявника загинув під час автомобільної аварії ще в 1998 році та його смерть ніяким чином не пов'язана з діяльністю ІНФОРМАЦІЯ_2 та переслідуваннями християн в Нігерії. Заявник прибув до України 25.11.2012р., а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся лише 01.02.2016р., після того як був відрахований з навчального закладу та більше ніж півроку перебував на території України нелегально, чим порушив вимоги ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Згідно з інформацією по країні походження ні штат Плато, ні місто Джос, де мешкав позивач, не відносяться до регіонів Нігерії, де існує підвищена небезпека. Особистих погроз чи залякувань від представників ІНФОРМАЦІЯ_2 ні заявник, ні його родичі та близькі не отримували, переслідувань та насильства не зазнавали. Поодинокий випадок нападу на власний будинок позивача у м. Джос в 2011 році не може кваліфікуватися як переслідування у розумінні пунктів 51-53 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, оскільки після цього факту заявник з матір'ю проживав у цьому будинку до виїзду в України ще більше року, і заявник не був впевнений, хто саме здійснив такий напад, він лише припускає, що його здійснили представники ІНФОРМАЦІЯ_2. Доказів звернення до поліції з цього приводу надано не було.

Заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши представлені у справі докази у їх сукупності, на підставі чинного законодавства, судом встановлені наступні обставини, які мають значення для справи.

Громадянин Нігерії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, не одружений, за національністю - нігерієць, за віросповіданням християнин, має середню освіту.

Згідно з анкетою особи, що клопочеться про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поданої до органу міграційної служби 01 лютого 2016 року, встановлено, що позивач 25.11.2012 року прибув на територію України легально за маршрутом: Нігерія (м. Лагос) - Туреччина (м. Стамбул) - Україна (Бориспіль) по дійсному паспорту громадянина Нігерії НОМЕР_1, з метою навчання у Харківському авіаційному інституті (а.с.22-24).

Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області 18 лютого 2016 року за результатами розгляду особової справи позивача складено висновок про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його заява є очевидно необґрунтованою і не містить умов, зазначених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.42-49).

Наказом відповідача №16 від 19.02.2016р. відповідно до пунктів 4,6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» громадянину Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.50).

Повідомленням Управління Державної міграційної служби України в Сумській області №4 від 23.02.2016р. позивача повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.7).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд зважає на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на таке.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 8 Закону №3671-VI визначено порядок попереднього розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч.4 цієї ж статті).

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення (ч.6, ч.7 ст.8 Закону №3671-VI).

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, відсутні.

Суд погоджується з таким висновком Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Зокрема, заявник повідомив, що він не може повернутися до Нігерії, оскільки в м. Джос дуже небезпечно проживати. Він пояснив, що ситуація в Нігерії не стабільна, а в штаті Плато, в тому числі і в його рідному місті, існують проблеми між християнами та представниками мусульманського угрупування ІНФОРМАЦІЯ_2, відбуваються вбивства та терористичні акти.

Проте під час вивчення матеріалів справи заявника встановлено суттєві протиріччя у його твердженнях щодо підстав звернення за захистом в Україні. Так, в своїй заяві він вказав, що не може повернутися до Нігерії через проблеми, які стосуються сумнівних обставин, пов'язаних з релігійними поглядами. А під час співбесіди (протокол від 08.02.2016р.) було з'ясовано, що батько заявника загинув під час автомобільної аварії ще в 1998 році та його трагічна смерть ніяким чином не пов'язана з діяльністю ІНФОРМАЦІЯ_2 та переслідуваннями християн в Нігерії (а.с.36,40).

Крім того, за словами заявника, він особистих погроз чи залякувань від представників ІНФОРМАЦІЯ_2 не отримував, переслідувань та насильства не зазнавав. Ні він особисто, ні будь хто з його рідних та близьких від дій терористів не постраждав (а.с.37,38 зворотній бік), позивач не є членом політичних партій, релігійних, громадських, військових організацій (а.с.40).

Щодо повідомленого заявником факту, пов'язаного з нападом на його будинок в м. Джос в 2011 році, слід зазначити, що після цієї події заявник з матір'ю проживав у цьому ж будинку в місті Джос до виїзду до України ще більше року. Необхідно підкреслити, що заявник взагалі не впевнений, хто саме здійснив цей напад, він лише це припускає, що це можуть бути представники ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.37, зворотній бік).

Як повідомив позивач, його мати ще в 2012 році переїхала до міста Кадуна, де працює в Міністерстві освіти державним службовцем. Заявник підкреслив, що мати переїхала до м. Кадуна тому, що в цьому місті краще жити і більше миру. За час проживання в м. Кадуна вона жодних погроз не отримувала, утисків чи переслідування від будь-кого через її релігійні погляди не зазнавала. Заявник з 2001 року до 2006 року навчався у середній школі м. Кадуна.

Заявник під час своїх канікул, влітку 2013 році, приїжджав до м. Кадуна. За цей час у нього жодних проблем не виникло, все було спокійно. На запитання, чому він не приїжджав до Нігерії у наступні роки, повідомив, що йому це було не зручно робити у зв'язку з навчальним процесом. Тобто, таке рішення не пов'язано з побоюванням за своє життя чи здоров'я. На даний час заявник постійно спілкується з матір'ю, яка повідомляє, що в Кадуні не має проблем.

Щодо існування протиріч між християнами та мусульманами в м. Кадун, де проживає його мати, зазначив, що раніше були проблеми, але через 10 років все владналося, було декілька випадків, але за межами міста. За час проживання в м. Кадуна проблем, пов'язаних з належністю до християнства, у нього не було (а.с.39, зворотній бік).

На запитання, чому Позивач не може повернутися до міста Кадуна, де проживає його мати та немає загрози для його життя та здоров'я, пояснив, що йому зручніше повертатися до свого власного будинку в місто Джос, а не до орендованої квартири, в якій мешкає мати в місті Кадуна (а.с.39, зворотній бік).

Варто відмітити, що позивач прибув до України 25.11.2012 року, а з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся лише 01.02.2016р., після того як був відрахований з навчального закладу та більше ніж півроку перебував на території України нелегально, чим порушив вимоги частини 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.26-28).

Враховуючи вищевикладене, такі пояснення заявника щодо свого небажання повертатися до країни громадянської належності не можуть кваліфікуватись як «обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідування» у розумінні пунктів 37-50 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, яке на практиці служить коментарем до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року.

Також під час дослідження справи ОСОБА_1 Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області проаналізовано з використанням відкритих інформаційних джерел ситуацію в країні походження позивача (а.с.32-35), з яких встановлено, що діяльність угрупування ІНФОРМАЦІЯ_2 поширена на північній та північно-східній території Нігерії. Найбільша активність ІНФОРМАЦІЯ_2 спостерігається у трьох північно-східних штатах Нігерії: Адамава, Борно и Иобе, де введений надзвичайний стан.

Як було встановлено вище, заявник народився та проживав до 2012 року в м. Джос, штат Плато, який розташований в центральній частині Нігерії.

За інформацією Міністерства закордонних справ України «у зв'язку із терористичними загрозами Посольство України в Нігерії переконливо просить громадян України утриматись від поїздок до наступних штатів, міст та території Нігерії: Штат Баучі (Bauchi State); Штат Гомбе (Gombe State); Штат Кано (Kano State); Штат Hacapaea (Nassarawa State); Місто Окене (Okene city); Місто Bappi (Warri city)». http://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/95-ng, остання дата доступу 16.02.16.

Отже, ні штат Плато, ні місто Джос не відносяться до регіонів Нігерії, де існує підвищена небезпека.

На питання під час співбесіди «Чи існує небезпека для християн на всій території Нігерії? Чи безпечно християнам проживати на півдні?» ОСОБА_1 відповів «На іншій території християнам проживати більш безпечно» (а.с.38), а на питання «Ви в Україні орендуєте житло, чому Ви не можете орендувати житло в іншому місті Нігерії?» пояснив, що він може, але йому потрібно спочатку закінчити навчання.

Позивачем не було надано суду доказів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, зокрема з боку угрупування «ІНФОРМАЦІЯ_2», що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Наведений Позивачем поодинокий випадок нападу на власний будинок у м. Джос не може кваліфікуватись як переслідування у розумінні пунктів 51-53 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця.

Проаналізувавши вищевказані факти щодо побоювання зазнати переслідувань через те, що заявник є християнином, можна дійти висновку, що такі побоювання є необґрунтованими та не підтверджені переконливими доказами, а заявник не бажає повертатися до країни громадянської належності не через будь-яку особисту загрозу, а у зв'язку з тим, що він хоче продовжити навчання, після закінчення якого планує повернутися до Нігерії.

Таким чином, відсутні вагомі підстави вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Під час розгляду заяви встановлено відсутність загрози застосування до заявника смертної кари, в разі його повернення до країни громадянської належності. Заявник не повідомив у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та під час проведення співбесіди про застосування чи загрозу застосування щодо нього фізичного насильства чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

На території Нігерії не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через які може існувати загроза життю заявника в разі повернення до країни походження. Як було зазначено вище, діяльність угрупування ІНФОРМАЦІЯ_2 має локальний характер та поширена на окремій північній та північно-східній території Нігерії.

Як неодноразово повідомляв позивач під час проведення з ним співбесіди, він має намір продовжувати навчання в Україні, у зв'язку з чим не повертався до м. Кадуна, де мешкає його мати, а також після відрахування влітку 2015 року з третього курсу університету внаслідок відставання від навчальної програми він не покинув територію України, намагаючись поновити навчання.

Отже, саме ці обставини і стали причиною звернення ОСОБА_1 до органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивач діяв виключно в пошуках шляхів легалізації. Зазначене свідчить, що потреби в міжнародному захисті він не має.

Надана позивачем інформація не дає підстав кваліфікувати його як особу, яка потребує додаткового захисту. Підстави для отримання позивачем додаткового захисту в Україні відсутні.

Позивач не тікав від небезпеки, територію Нігерії залишив добровільно з метою навчання у Харківському авіаційному інституті (в'їзд в Україну згідно з візою), маючи дозвіл на виїзд з країни свого останнього проживання.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність свого рішення. В той же час позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача від 19.02.2016 року №16 про відмову в оформленні документів є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Управління Державної міграційної служби України в Сумській області повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії -відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено та підписано 03.10.2016 року.

Суддя (підпис) О.О. Осіпова

З оригіналом згідно

Суддя О.О. Осіпова