Справа № 805/2989/16-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2016-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2016 р. Справа №805/2989/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 12:15

Донецький окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Христофорова А.Б.,

при секретарі Нестеренко Н.Л.

за участю:

представника відповідача Бердник Ю. М.

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання дій незаконними, зобов`язання вчини дії та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Казначейства України, Пенсійного Фонду в м. Слов`янську Донецької області про визнання дій керівництва Пенсійного фонду, які полягають у порушені норм ст.40 Конституції України та вимог Закону України Про звернення громадян незаконними, стягнення з рахунку Казначейства України моральної шкоди у сумі 500 000,00 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15.09.2016 р., після усунення недоліків позовної заяви, у адміністративній справі відкрито провадження, та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.10.2016 р.

10.10.2016 року Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду роз`єднано позовні вимоги та виділено у самостійне провадження, позовні вимоги про визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області незаконними, які полягають у припинені виплати пенсії позивачу з вересня 2014 року по вересень 2015 року, з червня 2016 року по теперішній час, зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області розпочати виплату пенсії інваліду, стягнені заподіяної зазначеними діями моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що є інвалідом РА СРСР та отримував пенсію, однак, Пенсійним фондом з вересня 2014 року було припинено виплату пенсії, чим грубо порушено його права. 03.05.2016 року звернувся до Пенсійного фонду з офіційним листом про надання відповіді стосовно не нарахування пенсії з 2000 року у повному обсязі, а саме з урахуванням отримання ним подвійного окладу заробітної плати під час проходження служби та припинення виплати пенсії з вересня 2014 року. Однак, станом на час звернення до суду жодної відповіді не отримав. Вважає,що своїми діями Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області порушує його законі права на звернення до державного органу та норми Конституції України, зазначає, що зазначеними діями йому заподіяно моральну шкоду,яка на його думку оцінюється у сумі 500 000,00 грн яку просить стягнути з Головного управління державної казначейської служби України в Донецькій області, з огляду на зазначене звернувся до суду.

Позивач до судового засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі.

Представник відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог,навівши доводи аналогічні зазначеним у заперечені, які полягають у тому, що 12.05.2016 року Головним управлінням отримано пакет документів від ОСОБА_1 та 12.05.2016 року на електрону пошту позивача надано роз`яснення про порядок подання та оформлення документів для призначення(перерахунку) пенсії. Управлінням було застосовано комплекс дій щодо отримання інформації стосовно права позивача на отримання інформації для перерахунку пенсії. Також, зауважує на тому, що оскільки приміщення, яке розташоване у м. Донецьку було захоплено та припинено доступ до нього, у листопаді 2014 року Головне управління було переміщено за новою юридичною адресою, у зв`язку з чим відсутня можливість у надані документів, що містяться в оригіналах пенсійної справи позивача. Крім того, зазначає, що позивачем 09.11.2015 року надано заявою про поновлення виплати пенсії, після отримання довідки внутрішньо перемішеної особи № від 27.10.2015 року, визначено задеклароване місце проживання позивача: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, Головним управлінням поновлено виплату пенсії позивачу та виплачено існуючу заборгованість, також вважають, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. З огляду на зазначене просить відмовити у задоволені позовних вимог.

Представник відповідача, Головного управління державної казначейської служби України в Донецькій області, у судове засідання не з`явився про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, з заявами та клопотаннями про відкладання розгляду справи до суду не звертався.

Суд, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 03.05.2016 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з офіційним листом про надання відповіді стосовно не нарахування пенсії з 2000 року у повному обсязі, а саме з урахуванням отримання ним подвійного окладу заробітної плати під час проходження служби та припинення виплати пенсії з вересня 2014 року, зазначений факт сторонами не оспорюється та підтверджено представником відповідача у судовому засіданні.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було застосовано комплекс дій щодо отримання інформації стосовно права позивача на отримання інформації для перерахунку пенсії.

Так, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було направлено запити 02.06.2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 та 05.07.2016 року до Міністерства оборони Російської Федерації про надіслання документів, які б підтвердили отримання подвійного окладу заробітної плати пенсіонером ОСОБА_1 .

30.06.2016 року ІНФОРМАЦІЯ_2 надано відповідь про відсутність можливості надання вичерпної відповіді у зв`язку з захопленням в травні 2014 року представниками незаконних озброєних формувань приміщення ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зазначили, що станом на 10.06.2016 року ОСОБА_1 у районних (міських) військових комісаріатів Донецької області на обліку не перебуває.

29.07.2016 року Міністерство оборони Російської Федерації надало відповідь, що інформацію про отримання ОСОБА_1 подвійного окладу заробітної плати під час проходження служби можна отримати в Центральному архіві Міністерство оборони Російської Федерації.

Також, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області звернулося до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради Донецької області та отримало довідку внутрішньо перемішеної особи № від 27.10.2015 року, відповідно до якої зазначено задеклароване місце проживання позивача: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, Головним управлінням поновлено виплату пенсії позивачу та виплачено існуючу заборгованість.

Проте за результатами опрацювання отриманої інформації Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не підготувало та не направило на адресу позивача відповіді на його звернення, зазначена обставина висловлена представником відповідача у судовому засіданні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 40 Конституції України, держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 1 Закону України "Про інформацію" передбачено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про звернення громадян" 02.10.1996 р. №393/96-ВР (далі Закон №393/96), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону №393/96, роз`яснено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Даною статтею також надано тлумачення зазначених термінів.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону №393/96, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Проаналізувавши наведені визначення, закріплені у Законі України "Про звернення громадян", суд дійшов висновку, що коло питань, з яким позивач звернувся до відповідача, підпадає під визначення "заява (клопотання)", а тому запит позивача слід було розглянути у строк визначений частиною першою 20 Закону №393/96.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України) визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 КАС України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.ч.1,4 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не отримав інформацію, на звернення від 03.05.2016 року, а тому з метою захисту прав, свобод та охоронюваних законом інтересів, суд дійшов висновку про правомірність позовних вимог ОСОБА_1 , про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо ненадання відповіді на звернення та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надати відповідь на звернення.

Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з рахунку Головного управління державної казначейської служби України в Донецькій області у сумі 500 000,00 грн.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивач не обґрунтував, в чому полягає шкода, не довів факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у його житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 500 000,00 грн.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що позовна вимога відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати розподілити у відповідності до приписів ч.1 ст.94 КАС України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 24, 71, 94, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання дій незаконними, зобов`язання вчини дії та стягнення моральної шкодиі, задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України щодо не надання ОСОБА_1 відповіді на звернення від 03.05.2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надати відповідь ОСОБА_1 на його звернення від 03.05.2016 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошено у судовому засіданні 10.10.2016 року.

Повний текст постанови виготовлено 13.10.2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання особами, які беруть участь у справі, копії постанови шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Христофоров А.Б.