Справа № 815/5377/16
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2016-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5377/16
УХВАЛА

19 жовтня 2016 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Стефанов С.О., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до судді Одеського апеляційного адміністративного суду Кравець Олександра Олександровича про визнання незаконними дій, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_3 до Миколаївського окружного адміністративного суду, в якому позивач просить:

- визнати незаконними дії судді Кравець Олександра Олександровича в частині складення листа-заяви, адресованого колегії суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, в якому викладені неправдиві відомості про те, що, позивачі зловживали своїми процесуальними правами, подавали безпідставні скарги на дії судді, затягували судовий розгляд справ, і начебто це було встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили;

- визнати, що ці відомості, які містяться в даному листі від 27.07.2016 року являються неправдивими та не підтверджуються рішеннями Київського районного суду м. Одеси, на наявність яких ОСОБА_4 посилається в даному листі.

Суддя вважає, що у відкритті провадження по даній позовній заяві слід відмовити з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачі посилаються на незаконність дій судді Одеського апеляційного адміністративного суду Кравець Олександра Олександровича в частині складення ним заяви про самовідвід по справі № 522/23500/15-а, в якій на думку позивачів, викладені неправдиві відомості відносно них, та яка була розглянута та задоволена ухвалою колегії суддів від 27.07.2016 року, тобто йдеться про перевірку обґрунтованості процесуальних рішень і дій судді та суду ухвалених під час розгляду справи № 522/23500/15-а. Така перевірка вбачається позивачем можливою не шляхом процесуального оскарження рішень до суду вищої інстанції, а за допомогою звернення з окремим позовом.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-УІ, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п.1 ч.2 ст.17 КАС України).

Частина другою статті 2 КАС України чітко вказує, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією та Законами України встановлений інший порядок судового провадження.

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 КАС України адміністративний позов - це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Виходячи із загального розуміння правового спору, публічно-правовий спір - це відносини, які виникають внаслідок реального або уявного порушення прав, свобод та інтересів учасників публічно-правових відносин.

Публічно-правові відносини - це відносини між органами влади і їх посадовими чи службовими особами, які здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень з фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються: судоустрій, судочинство, статус суддів, засади судової експертизи, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства, нотаріату, органів і установ виконання покарань.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Відповідно до ст. ст. 126, 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Органи судової влади здійснюють свої повноваження на підставах, у межах та у порядку, передбачених Конституцією України та законами.

Судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у формі цивільного, господарського адміністративного, кримінального, а також конституційного судочинства.

При цьому, статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, а також на перегляд справи Верховним Судом України.

Виходячи з приписів зазначених правових норм, звернення із окремим позовом до суду першої інстанції з питань оскарження актів і дій суддів або судів, які стосуються правосуддя, неможливо, оскільки перевірка процесуальної діяльності судді в іншій спосіб ніж шляхом оскарження судових рішень в інстанційному порядку є неприпустимою та такою, що порушує встановлені в державі принципи правосуддя.

За таких обставин, суддя вважає, що оскаржені позивачем (дії) суду (судді) є не управлінськими, а процесуальними, вчиненими при виконанні ним своїх обов'язків по здійсненню правосуддя, законність яких може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів», у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Тобто дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов'язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються у порядку, визначеному процесуальними законами.

У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів».

Отже, дії суду, вчинені при виконанні ним своїх обов'язків щодо здійснення правосуддя є процесуальними, і оскаржуються у порядку, визначеному процесуальними законами та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Тому, враховуючи приписи КАС України, такі спори не випливають із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій, а тому не належать до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до п.4.2 Рішення Конституційного суду України № 19-рп/2011 від 14.12.2011 р. завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (частина перша статті 2 КАС України). До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України). Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині третій статті 17 КАС України, а саме справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції (пункти 1, 2, 3, 4).

Отже КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Таким чином, як вбачається з матеріалів позовної заяви, викладені позивачами обставини, якими вони обґрунтовує вказані позовні вимоги, не свідчать про наявність спірних публічно-правових відносин, а тому вони не підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки між сторонами виник спір щодо законності дій судді щодо заявлення ним самовідводу по справі № 522/23500/15-а, відповідно до якої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є позивачами по справі, а тому питання щодо вирішення даних питань врегульовано процесуальним законодавством.

Аналогічна позиція викладена у Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України № 1719/9/13-08 від 15.10.2008 року.

Вищий суд звертає увагу на те, що необхідно розмежовувати скарги щодо прийняття управлінських рішень суб'єктами владних повноважень, і скарги на процесуальні дії суддів під час розгляду справ, тобто, скарги, для розгляду яких законодавством встановлено процесуальний порядок розгляду.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Судам не підвідомчі скарги на дії і акти службових осіб суду, якщо законодавством встановлено інший порядок оскарження.

У даному випадку суд діяв в межах виконання ним владних процесуальних функцій, а не владних управлінських.

Відповідно до положень ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права та для всіх судів України.

Відповідно до положень ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства України, суддею встановлено, що правовідносини, що склалися між сторонами не можуть бути предметом спору у адміністративному процесі, оскільки в даному випадку оскаржені позивачем дії судді (суду) є не управлінськими, а процесуальними, вчиненими при виконанні ним своїх обов'язків по здійсненню правосуддя, законність яких може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Відповідно до ст.109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ч.2 ст.4, ст.17, п.1 ч.1 ст.109, ст.160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до судді Одеського апеляційного адміністративного суду Кравець Олександра Олександровича про визнання незаконними дій.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати позивачу разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк апеляційної скарги з дня отримання ухвали.

Суддя С.О. Стефанов