Справа № 808/2428/16
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року о 15 год. 29 хв.Справа № 808/2428/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Семененко М.О.

за участю секретаря судового засідання Бірюкової І.В.

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Бердянського прикордонного загону Державної прикордонної служби України

про зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Бердянського прикордонного загону Державної прикордонної служби України (далі - відповідач), в якому просить суд:

- зобовязати відповідача звільнити у запас ОСОБА_1 з військової служби за контрактом у звязку із закінченням строку контракту;

- зобовязати відповідача зробити відмітку у військовому квитку ОСОБА_1 про звільнення у запас з військової служби у звязку із закінченням строку контракту.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у червні 2011 року ним було укладено строковий контракт з Бердянським прикордонним загоном Державної прикордонної служби України, строк дії якого сплив 02.08.2016. Разом з тим, незважаючи на небажання позивача у подальшому проходити службу у Державній прикордонній службі України та продовжувати дію контракту, відповідач в односторонньому порядку продовжим дію контракту понад визначені строки на підставі ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу». Позивач зазначає, що підставою для продовження контакту понад встановлені строки є наявність особливого періоду в державі, проте, на думку позивача, особливий період діяв в Україні з 18.03.2014 по 02.05.2014, з 07.05.2014 по 21.06.2014, з 24.07.2014 по 07.09.2014, з 20.01.2015 по 22.08.2015, отже станом на дату закінчення строку дії контракту 02.08.2016 в Україні особливий період не діяв. Крім того, зазначає про порушення відповідачем умов контракту. Вважає продовження строку дії контракту в односторонньому порядку протиправним. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень зазначив, що у звязку з запровадженням в Україні особливого періоду, повязаного з окупацією Кримського півострова та проведенням антитерористичної операції на сході України, Президентом України було прийнято Указ «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №3. Враховуючи, що на момент закінчення строку дії контракту, укладеного з позивачем, рішення про демобілізацію не приймалось, особливий період не закінчився, на підставі ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» строк дії контракту з ОСОБА_1 продовжено понад визначені строки до закінчення особливого періоду. В судовому засіданні представник відповідача підтримав викладені заперечення та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи встановлено, що 03 червня 2011 року між позивачем та Бердянським прикордонним загоном укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі контракт), строком на пять років, строк дії контракту з 03.08.2011 по 02.08.2016 (а.с.12-13).

Відповідно до п.1 контракту позивач взяв на себе зобовязання, серед іншого, за наявності бажання продовжити військову службу після закінчення строку дії контракту не пізніше за три місяці до дня закінчення цього строку подати відповідний рапорт у порядку підпорядкування посадовій особі, уповноваженій укладати контракт.

Під час розгляду справи судом встановлено та не заперечувалось представником відповідача, що рапорт про бажання продовжити строк дії контракту позивачем у визначені строки не подавався.

Судом встановлено, що 27 червня 2016 року начальником 8 прикордонного загону Азово Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України видано наказ №446-ос «По особовому складу», яким укладено контракт про проходження військової служби у державній прикордонній службі України з старшим прапорщиком ОСОБА_1 (П-024603), інспектором прикордонної служби 1 категорії першої групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби «Новоолексіївка» відділу прикордонної служби «Генічеськ» ІІ категорії (тип Б) з 03.08.2016 до оголошення демобілізації (а.с.36).

При цьому, в якості підстав для прийняття зазначеного рішення вказано п.9 ст.23 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №3.

Крім того, наказом начальника 8 прикордонного загону Азово Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України №463-ос від 05.07.2016 «По особовому складу» внесено зміни до наказу начальника Бердянського прикордонного загону від 27.06.2016 №466-ос, виключено з п.2 наказу пп.2.3, 2.4, 2.5, 2.6, 2.7, та доповнено наказ п.3, яким продовжено строк дії контракту про проходження військової служби у Державній прикордонній службі України старшому прапорщику ОСОБА_1 (П-024603), інспектору прикордонної служби 1 категорії першої групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби «Новоолексіївка» відділу прикордонної служби «Генічеськ» ІІ категорії (тип Б) з 03.08.2016 до оголошення демобілізації (а.с.40).

Позивач, не погодившись з рішенням відповідача про продовження строку дії контракту понад встановлені строки, звернувся з даним позовом до суду.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов'язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно преамбули Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232) цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни.

За приписами статті 1 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон України №3543-XII) мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Цією ж статтею Закону України №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України», передбачено, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, з наведених норм вбачається, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та закінчується з прийняттям рішення про демобілізацію, скасування воєнного стану з урахуванням частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій.

Виконуючим обовязки Президента України, Головою Верховної Ради України 17 березня 2014 року видано Указ №303/2014 «Про часткову мобілізацію» у зв'язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі та відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106, статті 112 Конституції України постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Відповідно до пункту 8 Указу в.о. Президента України, Голови Верховної Ради України цей Указ набирає чинності після його затвердження Верховною ОСОБА_6 України.

Указ виконуючого обовязки Президента України, Голови Верховної Ради України від 17.03.2014 №303/2014 затверджено Верховною Радою України 18.03.2014.

Отже, з 18 березня 2014 року в Україні настав особливий період.

Крім того, 14 січня 2015 року Президентом України видано Указ за №15 «Про часткову мобілізацію», яким оголошено провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. А також, постановлено Кабінету Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь ПОВНА ГОТОВНІСТЬ.

Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.23 Закону №2232 для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні:

для осіб рядового складу - 3 роки;

для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років;

для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу;

для осіб офіцерського складу:

для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років;

для інших громадян - від 1 до 5 років.

Згідно п.«б» ч.2 ст.26 Закону №2232 звільнення зі служби проводиться військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Пунктом «а» частиною 6 статті 23 Закону №2232 передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв'язку із закінченням строку контракту.

Разом з тим, пунктом 2 ч.9 ст.23 Закону №2232 визначено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Пунктом 305 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (далі Положення №1115/2009), в особливий період військовослужбовці проходять військову службу в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період.

Згідно підпункту 1 пункту 306 Положення №1115/2009, військовослужбовці, які перебувають у цей час на військовій службі, звільненню в запас не підлягають, крім військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (такі військовослужбовці-жінки можуть продовжувати військову службу тільки за власним бажанням). Військовозобов'язані, призвані на збори до органів Держприкордонслужби, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження начальників відповідних органів Держприкордонслужби. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу органу Держприкордонслужби, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку чи в запас з підстав, передбачених пунктом «є» частини шостої або пунктом «є» частини сьомої статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Пунктом 1 частини 8 статті 26 Закону №2232 передбачено, що з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоровя - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у звязку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у звязку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матірю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матірю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д) у звязку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обовязків;

є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;

з) які досягли граничного віку перебування військовозобовязаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Також, суд зазначає, що відповідно до п.3 ч.8 ст.26 Закону №2232 під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у звязку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Суд зазначає, що позивачем до матеріалів не надано жодних доказів того, що він підпадає під категорію військовослужбовців, визначених у частині 8 статті 26 Закону №2232.

Посилання позивача на те, що ним не підписувалось жодних угод/контрактів про продовження строку дії контракту укладеного 03.06.2011 строком на пять років, суд не приймає до уваги, оскільки частиною 9 статті 23 Закону №2232 не передбачено необхідності отримання будь-якої згоди від військовослужбовця, якому продовжено строк дії контракту понад встановлені строки.

Щодо посилань позивача на те, що відповідачем не виконуються умови контракту, в частині забезпечення позивача службовим житлом, що є на думку позивача окремою підставою для розірвання контракту, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Абзацом 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Разом з тим, позивачем до матеріалів справи не надано жодних доказів на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача та/або Державної прикордонної служби України з рапортами про надання житлового приміщення або грошової компенсації за належне їм жиле приміщення, а також не надано доказів відмови у наданні житла або грошової компенсації.

Крім того, суд зазначає, що така підстава, як невиконання відповідачем умов контракту може бути підставою для припинення дії контракту на загальних підставах, проте не є підставою для припинення дії контракту під час дії особливого періоду, у відповідності до ч.8 ст.26 Закону №2232.

Стосовно посилань позивача на те, що оскільки станом на момент закінчення строку дії контракту (02.08.2016) та на даний час в Україні не проводиться мобілізація, у звязку з чим на переконання позивача особливий період не діє, суд зазначає, що за змістом статті 1 Закону №3543-ХІІ особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону №3543-ХІІ зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас статтею 1 Закону №3543-ХІІ надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Проте, станом на момент вирішення адміністративної справи по суті, суду не надано доказів наявності рішення Президента України про демобілізацію, яке було б спрямоване на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем доведено правомірність дій щодо продовження строку дії контракту позивача понад встановлені в ньому строки.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що під час продовження строку дії контракту ОСОБА_1 відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складення її в повному обсязі, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.О. Семененко