Справа № 2-а-3015/10/0270
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2010-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2010 р. справа № 2-а-3015/10/0270 м. Вінниця

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни,

Суддів: Свентуха Віталія Михайловича

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Педорук Олесі Сергіївні

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача : ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"

до: Державної податкової інспекції у м. Вінниці

про: визнання недійсним рішення

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось з позовом комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі - Позивач) до Державної податкової інспекції у м. Вінниці про визнання недійсним податкове повідомлення-рішення №/2 від 29.04.2010 року.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 28 липня 2010 року за даним позовом відкрито провадження у справі 2-а-3015/10/0270.

Свої позовні вимоги позивач мотивує наступним.

За результатами планової виїзної перевірки Державної податкової інспекції у м. Вінниці з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства комунальним підприємством Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» за період з 01.04.2008р. по 01.07.2009р. проведеної 04.12.2009 року, було складено акт № 287/23/33126849 на підставі якого було прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 23.12.2009 року.

На підставі вищезгаданого рішення до комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» застосовані штрафні (фінансові) санкції на загальну суму 6772972 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач оскаржив його в адміністративному (апеляційному) порядку, спочатку до ДПІ у м. Вінниці, до ДПА у Вінницькій області та в подальшому до ДПА України.

20.07.2010 року позивач звернувся до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення №/2 від 29.04.2010 року.

Обґрунтовуючи свою позицію, позивач, посилаючись на обставини, викладені в позові, не вважає себе порушником норм Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 р. №168/97-ВР, Закону України від 28.12.1994р. №334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств», Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003р. №889-4, а тому, оскаржуване податкове повідомлення рішення, на його думку, є необґрунтованим та має бути визнане судом нечинним.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили суд позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано головного державного податкового ревізора інспектора ДПА у Вінницькій області Литвин Ірину Антонівну.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» зареєстроване виконкомом Вінницької міської ради 21.08.2004 року №1 НОМЕР_1 000151.

04.12.2009 року повноважними особами ДПА у Вінницької області було проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2008 року по 01.07.2009 року.

Результати проведеної перевірки знайшли своє відображення в Акті перевірки від 04 грудня 2009 року №287/23/33126849, яким зафіксовано порушення позивачем п.п.3.1.1, п. 3.1. ст.3, п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.3.1 п. 7.3, п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.2, п.п. 7.4.3, п.п 7.4.5 п. 7.4 ст. 7, п.п. 11.1 ст. 11 ЗУ «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997р. №168/97-ВР (із змінами та доповненнями), тобто на думку відповідачів, підприємством занижено податок на додану вартість на суму 4638058 грн., в тому числі: в квітні 2008р. 286290 грн., в травні 2008р. 310362 грн., в червні 2008р. 264258 грн., в липні 2008р. 271247 грн., в серпні 2008р. 240666 грн., в вересні 2008р.- 339744 грн., в листопаді 2008р. 167885 грн., в грудні 2008р.- 34769 грн., в січні 2009р. 1145108 грн., в лютому 2009р. 1041401 грн., в березні 2009р. 225742 грн., в квітні 2009р. 134890 грн., в травні 2009р. 67286 грн., в червні 2009р. 108410 грн.; встановлено порушення п.п. 4.2.1, п. 4.2.15 п. 4.2 ст. 4 п. 5.1, п.п. 5.3.2, п.п. 5.3.3, п.5.3, п. 5.7 п. 5.9 ст. 5, п. 8.1 ст. 8 ЗУ від 28.12.1994р. №334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» в результаті чого занижено підприємством відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток за півріччя 2009р. на 3239707 грн.; встановлено порушення п.п. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8 п.п. 9.7.3 п. 9.7 ст. 9 ЗУ «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003р. №889-4 у звязку із чим підприємством донараховано 750 грн. податку з доходів з фізичних осіб та встановлено несвоєчасне перерахування податку з доходів фізичних осіб до бюджету. (а.с. 44-116)

Рішенням ДПІ у м. Вінниці від 23.12.2009 року №/0 позивачеві було визначено податкове зобовязання зі сплати податку на додану вартість по вітчизняних товарах (роботах, послугах) на суму 4 515 315 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 2 257 657 гривень. Як зазначається у самому рішенні підставою для визначення податкового зобовязання стало порушення позивачем п.п.3.1.1, п. 3.1. ст.3, п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.3.1 п. 7.3, п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.2, п.п. 7.4.3, п.п 7.4.5 п. 7.4 ст. 7, п.п. 11.1 ст. 11 ЗУ «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997р. №168/97-ВР (із змінами та доповненнями).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач оскаржив його в адміністративному (апеляційному) порядку спочатку до ДПІ у м. Вінниці.

Відповідачем за результатами розгляду первинної скарги було винесено податкове повідомлення-рішення від 09.03.2010 року №/1, яким залишено без змін податкове повідомлення-рішення від 24 грудня 2009 року №/0.

12.03.2010 р. позивач звернувся до ДПА у Вінницькій області з повторною скаргою №06/388 та просив скасувати податкове повідомлення - рішення №/1 від 09.03.2010 р.

29 квітня 2010 р. позивач отримав поштовим відправленням №9802/10/25-009 від 27.04.2010р. рішення ДПА у Вінницькій області про результати розгляду повторної скарги. В рішенні ДПА повідомляє про результати розгляду, прийняття окремих доказів підприємства і погодження з ними та коригування неузгоджених сум донарахованих податкових зобов'язань з ПДВ. Тим же рішенням ДПА у Вінницькій області скасовує податкове повідомлення - рішення №/0 від 23.12.2009 р. в частині 100693,50 грн. в т.ч. - основного платежу 67129 грн. та штрафної санкції 33564,50 грн., а в іншій частині залишає його без змін. Як вбачається, податкове повідомлення - рішення № /2 від 29.04.2010 р. було вручене підприємству 05.05.2010 р.

Позивач не погодився з даним рішенням ДПА у Вінницькій області від 27.04.2010 року про результати розгляду повторної скарги КП МВР «Вінницяміськтеплоенерго» та податковим повідомленням-рішенням №/2 від 29.04.2010р. про сплату податкового зобов'язання в сумі 6 672 278,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що підприємство звернулось до ДПА України з повторною скаргою.

09.07.2010р. рішенням про результати розгляду повторної скарги №6626/6/25-0115 ДПА України залишила скаргу позивача без задоволення, а податкове повідомленням-рішенням №/2 від 29.04.2010р. без змін.

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач скористався своїм правом оскаржити його в судовому порядку, звернувшись з даним позовом до Вінницького окружного адміністративного суду.

Судом встановлено, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» являється зареєстрованим платником податку на додану вартість на загальних підставах і здійснює господарську діяльність та операції з продажу, які є виключно оподаткованими податком на дану вартість поставками. Вичерпний перелік видів діяльності позивача відповідно до КВЕД зазначені у довідці ЄДРПОУ:

40.30.1- постачання пари та гарячої води;

40.11.0 - виробництво електроенергії ;

40.12.0 - передача електроенергії;

45.21.4 - будівництво місцевих трубопроводів, ліній зв'язку та енергопостачання;

45.33.1 монтаж систем опалення, вентиляції та кондиціонування повітря;

72.30.0 оброблення даних;

З матеріалів справи вбачається, що позивач за перевірений період здійснював за основною операційною діяльністю господарські операції з поставок теплової енергії, послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання населенню, бюджетним установам та іншим споживачам, які оподатковуються на загальних підставах за ставкою 20 % відповідно до п.3.1. ст. 3 Закону, де визначено, що об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України. Таким чином, обсяг реалізованих послуг з теплопостачання за перевірений період був включений до декларацій по податку на додану вартість, інших операцій позивач не здійснював, що підтверджується звітом про фінансові результати за відповідні періоди та дані оборотної відомості по рахунках; розрахунки за реалізовані послуги з теплопостачання з урахуванням вимог п.11.11 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість».

У Законі України «Про податок на додану вартість» чітко визначено операції, які не є об'єктом оподаткування (п.3.2 ст. 3) та які є звільнені від оподаткування податком на додану вартість (ст.5).

Серед видів економічної діяльності Позивача в періоді, який перевірявся не зазначено таких, які згідно із ст.-ст. 3, 5 Закону №168/97-ВР є пільговими або не оподатковуються податком на додану вартість.

Відповідно до п.п. 7.4.3. п. 7.4. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» визначено, що, у разі коли товари (роботи, послуги), виготовлені та/або придбані, частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні, до суми податкового кредиту включається частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях звітного періоду.

В акті перевірки податковими інспекторами не відображено обсяг неоподаткованих операцій, які на їх думку здійснював позивач, також відсутні посилання на первинні документи.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.8 статті 78 та статті 191 ГКУ органи державної виконавчої влади та органи місцевого самоврядування при встановленні фіксованих тарифів на теплову енергію, послуги централізованого опалення, гарячого водопостачання, застосування яких унеможливлює одержання прибутку, зобов'язані відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/ виробникам різницю між затвердженим тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво, тобто збитки і зобов'язані надати їм фінансову підтримку на покриття збитків відповідно до вимог законодавства.

Тому, наявність збитків і належність витрат з придбання товарів у відповідних звітних періодах та віднесення їх позивачем до валових витрат, що підтверджується актом перевірки та рішенням є правомірним.

Відповідно до ст. 192 Господарського кодексу України політика ціноутворення, порядок встановлення та застосування цін, органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо встановлення та регулювання цін, а також контролю за цінами і ціноутворення визначаються законом про ціни і ціноутворення, іншими законодавчими актами і, зокрема Законами України «Про природні монополії» та «Про житлово-комунальні послуги».

Так, згідно ст. 9 Закону України "Про ціни і ціноутворення" на ресурси, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, на товари і послуги, що мають вирішальне соціальне значення, а також на продукцію, товари і послуги, виробництво яких зосереджено на підприємствах, що займають монопольне (домінуюче) становище на ринку встановлюються державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи. Ціни та тарифи регулюються на житлово-комунальні послуги регулюються Кабінетом Міністрів України за погодженням з Верховною Радою України та затверджуються органами місцевого самоврядування. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які своїми рішеннями установлюють ціни (тарифи) на теплову енергію та послуги з централізованого теплопостачання в розмірі, нижчому від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання), зобов'язані відшкодовувати підприємству різницю між затвердженим розміром ціни (товару) та розміром економічно обґрунтованих витрат на виробництво зазначених послуг за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Відповідно до п. 4.1. Закону України «Про податок на додану вартість» база оподаткування операцій з продажу товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної ( контрактної ) вартості, визначених за вільними або регульованими цінами ( тарифами ). Обсягом оподаткованих операцій послуг теплопостачання позивача буде вартість послуг, що розрахована за регульованими тарифами, а базою оподаткування таких поставок є затверджений органами місцевого самоврядування тариф. Як видно із рішення від 23.07.2009р. №1647 тарифи на послуги для населення для позивача були встановлені Вінницькою міською радою.

Оскільки, встановлені тарифи були нижчими від розміру з обґрунтованих цін, позивач подавав до фінансового відділу і Вінницької міської ради розрахунки фактичних втрат доходів від реалізації послуг наданих населенню по теплопостачанню. За даними розрахунками на кінець 2 кварталу 2009 року різниця між затвердженими тарифами та розміром економічно обґрунтованих витрат на надання зазначених послуг склалась в сумі 5148,3 тис. грн. за 1 півріччя 2009 року та 16509,8 тис. грн. за 2008 рік.

Судом встановлено, що операція з отримання комунальним підприємством фінансової допомоги не є поставкою і не є виплатами згідно пп.3.2.7 п.3.2 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість».

Відповідно до п.п.7.2.8 п.7.2 ст.7 Закону «Про податок на додану вартість» платник податку зобов'язаний вести окремий облік операцій з поставки товарів, які підлягають оподаткуванню цим податком, а також які не є об'єктом оподаткування згідно із ст. 3 Закону.

Формою податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженої Наказом ДПА України від 03.04.1997р. за №166 та п. 5.3.4 порядку її заповнення передбачено, що рядок 3 «Операції, що не є обєктом оподаткування» колонки А «...заповнюється платником у тому випадку, якщо платник здійснює такі операції, як частину в загальному обсязі поставки», тобто саме продажу - «обсяг поставки (без ПДВ)». З даних норм випливає, що операції, які, не є об'єктом оподаткування та мають враховуватись при визначенні суми податкового кредиту, є операціями саме з продажу товарів (послуг), а не будь-якого отримання коштів

Відповідно до п.7.2.8, п.7.4.2, 7.4.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» стосуються саме операцій з поставки товарів (послуг), а не отримання невідплатної фінансової допомоги держави. Таким чином, КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» не проводить оподатковуваних операцій з поставки товарів (послуг), а тому, при отриманні субвенцій з державного бюджету для погашення заборгованості минулих років з різниці у тарифах на теплову енергію підстав для ведення розподільного обліку немає.

Згідно із п.п.7.4.1 ст.7 Закону, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (послуг), та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації. Податковий кредит надається платнику податку - покупцеві відповідних товарів на підставі отриманих податкових накладних, а не продавцю відповідних товарів (послуг).

Таким чином, судом встановлено, що податковими інспекторами неправомірно застосовано п.п. 7.4.3 ст. 7 Закону, а саме в Акті та в рішеннях не вказано, які саме конкретно товари (роботи чи послуги) виготовлені та/або саме придбані (і в яких контрагентів) частково повинні були використовуватись саме в оподаткованих операціях, а частково - ні, та відповідно правильно не визначена частка неоподатковуваних операцій у загальному обсязі всіх оподаткованих операцій саме відповідних звітних періодів, що дорівнюють календарним місяцям з 01.04.2008 р. по 30.06.2009 р.

Цей факт також знайшов своє підтвердження у показах свідка - головного державного податкового ревізора інспектора ДПА у Вінницькій області Литвин Ірини Антонівни, яка безпосередньо здійснювала перевірку. Свідок зокрема не заперечувала того, що порядок (алгоритм) розподілу податкового кредиту з ПДВ ніякими законодавчими актами не передбачений і застосований нею за власним переконанням.

КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» отримало субвенції у 2008 2009 роках які були спрямовані на оплату використаних для виробництва електроенергії, природного газу з ПДВ, що придбавалися у 2007 - 2009 роках для проведення своєї статутної діяльності.

Відповідно до п. 1.4 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість» бюджетні субвенції не є продажем товарів та відповідно не включені до бази оподаткування і не є оплатою вартості поставлених товарів, то на них не поширюється норми п.п. 7.4.3 ст. 7 Закону.

Тому, згідно п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону України від 28.12.1994р. №334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» бюджетні кошти, одержані підприємством у вигляді дотацій і субсидій з бюджетів, включено до складу валових доходів та сплачено податок на прибуток. Відповідно до розяснення ДПА України (лист від 25.09.2009р. №20957/7/16-1517), при придбанні за рахунок таких коштів товарів чи основних фондів, суми податку на додану вартість, сплачені при їх придбанні, повинні бути включені до складу податкового кредиту.

Застосуванням ДПІ у м. Вінниці п.п. 7.4.2, п.п. 7.4.3 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та п.п 3.2.7 п. 3.2 ст. 3 цього ж Закону до оподаткування отриманих підприємством сум субвенцій з державного бюджету для погашення заборгованості минулих років з різниці в тарифах на теплову енергію, суперечить вимогам чинного законодавства, так як операції щодо отримання дотацій з бюджету за послуги з постачання теплової енергії відповідно до вимог п. 3.2. ст. 3, ст. 5 ЗУ «Про податок на додану вартість » не віднесені законодавчо до операцій, які не є обєктом оподаткування ПДВ та звільнені від оподаткування ПДВ.

Аналогічна позиція була викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду у справі №К-8619/06 за позовом податкових органів до ВАТ «Одеська теплоцентраль».

Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» відповідно до Статуту є унітарним комунальним підприємством, одноосібним засновником якого є територіальна громада м. Вінниці.

Відповідно до розділу 5 Статуту підприємства, рішення Вінницької міської ради, п. 3 ст. 78 та 136 ГКУ на балансі підприємства у складі власного капіталу обліковується все майно і в тому числі основні засоби, капітальні інвестиції, грошові та інші кошти, які передані для здійснення статутної діяльність підприємства.

Судом встановлено, що рішеннями міської ради № 1767 від 21.07.2008 року та № 457 від 25.02.2009р. було передбачено збільшення балансової вартості реконструйованих мереж та котелень, що експлуатуються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» з віднесення цих сум на поповнення статутного капіталу підприємства. Вищезгадані кошти були надані з метою реконструкції основних засобів, які знаходяться на балансі підприємства і безпосередньо використовуються в його господарській діяльності.

Таким чином, профінансовані місцевим бюджетом кошти підприємству на капітальні інвестиції з метою реалізації інвестиційних проектів з енергозбереження відповідно до Статуту та рішень Вінницької міської ради, визнані внеском до статутного фонду, що підтверджується Актом, та були використані на придбання, поліпшення основних засобів комунальної власності. А тому, відбулося збільшення вартості майна комунальної власності, на суму власного фінансування за рахунок коштів місцевого бюджету.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що викладені в позові обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а, тому КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» не може вважатися порушником нормативно-правових актів які відображені в податковому рішенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд керувався критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного субєкта.

Так, згідно положеннями ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зясовує, чи використане повноваження, надане субєкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчинюється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

За приписами ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст. 2 Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до вимог ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Надавши правову оцінку всім обставинам справи, які знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, доводяться як показами сторін так і матеріалами справи, суд з метою захисту прав та інтересів позивача, в узгодження з вимогами ст. 162 КАС України, вважає, що позов слід задовольнити, шляхом визнання протиправними та скасування оскаржуваного податкового повідомлення рішення №/2 від 29.04.2010 року.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Вінниці №/2 від 29.04.2010р. про сплату податкового зобов'язання в сумі 6672278 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 18.10.10

Головуючий суддя Жданкіна Наталія Володимирівна _________________

Судді: Свентух Віталій Михайлович _________________

ОСОБА_1 _________________