Справа № 826/1128/16
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1128/16 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

29 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Київській області, за участю третіх осіб: Служби у справах дітей Деснянської в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Управління Державної міграційної служби України в Київській області №142 від 03.09.2015 заборонено в'їзд в Україну громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 що зареєстрована та проживає за адресою: Російська Федерація, м. Махачкала, строком на три роки.

Зі змісту вказаного рішення слідує, що в ході проведення оперативно - профілактичних заходів СБЗПТЛ ЛВ в аеропорту «Бориспіль» ГУ МВС України в Київської області встановлено, що 10.07.2014 під час проходження паспортного контролю в термінал «Д» ДПМА «Бориспіль» на рейс №458 сполученням Київ - Стамбул у громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 в паспорті було виявлено підроблені відмітки Державної прикордонної служби України.

Бориспільським міськрайонним судом Київської області 04.02.2015 винесено вирок, згідно якого позивача визнано винною в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України.

З урахування зазначеного, відповідач дійшов висновку, що перебування ОСОБА_2 на території України може суперечити інтересам охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають на території України та посприяти вчиненню більш тяжких злочинів.

Позивач не погоджується із вказаним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає до скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені під час судового розгляду справи обставини є достатніми підставами для заборони в'їзду позивачу на територію України, а відтак, оскаржуване рішення є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, аргументуючи свою позицію наступним.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360 (надалі - Положення), Державна міграційна служба України (далі - ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п. 2 Положення, ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

У преамбулі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI (надалі - Закон України №3773-VI) вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України №3773-VІ, в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про основи національної безпеки України», поняття національної безпеки визначає як - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам.

Згідно із пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженців та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України, та пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 16.03.2012 №3, при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому, необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд.

Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 було визнано винною в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України і призначено покарання у вигляді 850, 00 грн. штрафу в дохід держави (вирок Бориспільського міськрайонного суду від 04.02.2015).

При цьому, слід зазначити, що вказаним вироком суду від 04.02.2015 встановлено обставин неодноразового умисного використання завідомо підробленого документу, де містилися відмітки Державної прикордонної служби України за №051 від 20.11.2012, №051 від 27.11.2012, №051 від 25.09.2013, №051 від 26.03.2013 про перетин позивачем державного кордону України в пункті пропуску «Конотоп» шляхом виїзду та в'їзду, що є неправдивими відомостями.

Тобто, позивачем неодноразово завідомо використувався підроблений документ, що на думку колегії суддів є неодноразовим порушення чинного законодавства України.

Вказане свідчить про те, що перебування ОСОБА_2 на території України може суперечити інтересам охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають на території України та посприяти вчиненню більш тяжких злочинів.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що потреба у перетині державного кордону України викликана тим, що на території України мешкає її чоловік та неповнолітні діти, а тому позивач має на меті возз'єднання сім'ї, має бажання, щоб її неповнолітні діти росли та виховувалися у повноцінній сім'ї, де є батько і мати.

Колегія суддів, зважаючи на викладене, звертає увагу на наступне.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 уклала 23.10.2015 шлюб з ОСОБА_3 та має двох малолітніх дітей, які проживають та навчають в освітніх закладах міста Києва.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI возз'єднання сім'ї - в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім'ї в Україні, з метою спільного проживання сім'ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз'єднання сім'ї з особами, зазначеними у частинах другій - дванадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - дванадцятій цієї статті (ч. 14 ст. 4 Закону № 3773-VI).

В'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують факт отримання позивачем посвідки на тимчасове проживання, а відтак відсутні достатні підстави вважати, що ОСОБА_2 мала намір прибути на територію України з метою возз'єднання сім'ї.

Вказана обставина не була спростована позивачем ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на вірно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 04.10.2016.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.