Справа № 826/2164/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 жовтня 2016 року № 826/2164/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І., суддів Качура І.А. Данилишин В.М. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Київській області

провизнання протиправним та скасування рішення

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання протиправними та скасування наказів від 31.12.2015 №4586/к, від 15.01.2016 №37/3; поновлення на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також за перші п'ять днів тимчасової непрацездатності; відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що її заява про звільнення не містить дати її написання та дати, з якої позивач бажає звільнитись, а відтак не може вважатись такою, що відображає бажання розірвати трудовий договір на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, позивач стверджує, що її звільнено в період тимчасової непрацездатності.

Представник Головного територіального управління юстиції у Київській області заперечував проти задоволення позову, оскільки оскаржуваний наказ прийнято на підставі наказу Міністерства юстиції України, який є обов'язковим до виконання.

Представник Міністерства юстиції України заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що позивач написала заяву на звільнення за угодою сторін, у зв'язку з чим було прийнято оскаржуваний наказ.

В судовому засіданні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністерства юстиції України від 31.12.2015 №4586/к звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області 31.12.2015 за угодою сторін відповідно п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 15.01.2016 №37/3 оголошено наказ Міністерства юстиції України від 31.12.2015 №4586/к.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993 р. (далі - Закон №3723-ХІІ).

Підстави припинення державної служби визначені статтею 30 Закону №3723-ХІІ.

Загальні підстави передбачені Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто обоюдного волевиявлення, є відсутність зобов'язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов'язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

Така згода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи. Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Пункт 1 статті 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.

Анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 № 21-320а13, відповідно до якої анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

З матеріалів справи вбачається та позивачем не заперечується, що нею власноруч написано та подано до Міністерства юстиції України заяву про звільнення за угодою сторін.

Судом встановлено, що між Міністерством юстиції України та позивачем не було взаємної згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача, а отже відсутній факт анулювання такої домовленості.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Зі змісту заяви позивача про звільнення за угодою сторін вбачається, що датою звільнення позивач просила вважати дату підписання наказу.

З системного аналізу викладеного вбачається, що доводи позивача про відсутність погодження дати її звільнення є необґрунтованими, а відтак відсутні підстави для скасування наказу від 31.12.2015 №4586/к.

Щодо посилання позивача на листки непрацездатності, відповідно до яких позивач була тимчасово непрацездатна у період з 15.12.2015 по 25.12.2015 та з 28.12.2015 по 06.01.2016, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці, проте в даному випадку підставою для припинення державної служби позивача була її заява про відставку.

Наведене в сукупності свідчить про правомірність оскаржуваних наказів та відсутність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Правомірність наказів від 31.12.2015 №4586/к, від 15.01.2016 №37/3 прямо вказує на відсутність підстав для задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами як суб'єктами владних повноважень доведено суду правомірність оскаржуваних наказів.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 122, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду. Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий Суддя В.І. Келеберда

Судді І.А. Качур

В.М. Данилишин