Справа № 755/6702/16-а
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2016-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №755/6702/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Катющенко В.П.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

10 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Ісаєнко Ю.А.;

суддів: Губської Л.В., Федотова І.В.,

за участю секретаря: Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із адміністративним позовом до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив суд визнати протиправними дії щодо припинення виплати пенсії з 01.12.2015 та зобовязати відповідача поновити виплату пенсії з дати припинення.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року позов задоволено частково, визнані протиправними дії щодо припинення виплати пенсії з 01.12.2015; зобовязано поновити з 01.12.2015 раніше призначену пенсію.

Не погоджуючись із вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, в якій просить скасувати постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представники сторін в судове засідання не зявились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, відповідно до частини четвертої статті 196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи. У звязку з цим, відповідно до частини першої статті 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Згідно пенсійного посвідчення №, що видано 04.12.2013, позивач є пенсіонером.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є внутрішньо переміщеною особою з м. Алчевська Луганської області.

Також, згідно матеріалів справи, на підставі заяви позивача від 15 жовтня 2014 року його було поставлено на облік в ОСОБА_3 Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва з 01.08.2014.

08 грудня 2014 року позивачем було отримано довідку № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, де визначено переміщення позивача з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в АДРЕСА_1.

У звязку із припиненням з 01.12.2015 виплати позивачу пенсії, останній звернувся до відповідача зі зверненням від 16.02.2016 щодо правових підстав такого припинення.

ОСОБА_3 Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва від 22.02.2016 №121/01/3-129 позивачу повідомлено про припинення виплати пенсії, оскільки він вибув в інший район, про що управління було повідомлено листом ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Дніпровської районної державної адміністрації м. Києві від 12.01.2016 №37/02-516 про зняття ОСОБА_2 з обліку з 01.12.2015.

Не погоджуючись із зазначеними діями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, виходив з наступного.

Відповідно до положень статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року №921-VIII, який набрав чинності 13 січня 2016 року, та був чинний на час отримання листа ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.01.2016 №37/02-516, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Положеннями статті 7 зазначеного Закону передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно частини першої статті 12 Закону підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Як встановлено колегією суддів, таких обставин відповідачем, як субєктом владних повноважень, не наведено.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509.

Отже, єдиною підставою для призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є їх перебування на обліку, що підтверджується довідкою встановленого зразку.

При цьому, колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

При цьому, безстроковість довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи була встановлена шляхом внесенні змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року №921-VIII, який набрав чинності 13 січня 2016 року, та був чинний на час отримання листа ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.01.2016 №37/02-516.

Основною метою Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24 грудня 2015 року №921-VIII є посилення гарантії дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб та спрощення процедур обліку таких осіб шляхом уточнення повноваження державних органів щодо реєстрації місця проживання внутрішньо переміщеної особи.

Також, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наступне.

Так, відповідно до статті 1 Конституції України Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3).

За загальними засадами Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця проживання або іншими ознаками (стаття 24 Основного Закону України).

Згідно частини першої та другої статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Положеннями статті 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Суд зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», задовольняючи позов щодо Молдови, Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем МРП. Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й у рішенні в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Крім цього, у 1998 році структури ООН схвалили Керівні принципи з питання переміщення осіб всередині країни. (Комісія ООН з прав людини, Доповідь представника Генерального секретаря г-на ОСОБА_4 Денга, представлений на виконання резолюції 1997/39 Комісії з прав людини. Додавання: Керівні принципи з питання про переміщення осіб всередині країни, 11 лютого 1998 E/CN.4/1998/53/Add.2).

Зазначені Керівні принципи не є обовязковим правовим документом, проте відображають положення міжнародних норм в області прав людини, передусім таких, як Міжнародний пакт про громадянські та політичні права, Міжнародний пакт про економічні, соціальні та культурні права, Конвенція про статус біженців, та відповідають принципам верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Як зазначено у вступній частині Керівних принципів (у пункті 3), останні служать керівництвом, зокрема, для: держав, що зіткнулися з явищем переміщень осіб всередині країни; інших органів влади у відносинах з переміщеними всередині країни особами.

Згідно першого Принципу, переміщені всередині країни особи користуються, на основі повної рівності, тими ж передбаченими міжнародним правом і національним законодавством правами і свободами, які користуються інші особи в їх країні. Вони не повинні піддаватися дискримінації при здійсненні будь-яких прав і свобод на тій підставі, що вони є переміщеними всередині країни особами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що за наявності безстрокової та дійсної довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, територіальне управління Пенсійного фонду протиправно припинило виплату позивачу пенсії.

При цьому, будь яких доказів щодо зняття позивача з обліку переміщених осіб відповідачем не надано, а також не зазначено в який район перемістився позивач.

Разом з тим, в матеріалах справи наявний лист ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.04.2016 №09101-424, згідно якого останнім було помилково надіслано лист від 08 грудня 2015 №1017 для зняття з обліку в ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2. Просило вважати запит недійсним та відновити ОСОБА_2 на обліку, як внутрішньо переміщену особу з дня зняття з обліку та внести відповідні зміни до Єдиної інформаційної бази даних про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Крім цього, в матеріалах справи наявне повідомлення, що адресоване позивачу, в якому територіальне управління Пенсійного фонду України просить терміново зявитися до управління по питанню пенсійної виплати за період січня травня 2016 року, проте, будь які докази щодо поновлення виплати позивачу пенсії відповідачем не надані.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов частково, визнав протиправними дії щодо припинення виплати пенсії з 01.12.2015 та зобовязав поновити з 01.12.2015 раніше призначену пенсію.

Відповідно до частини першої статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у звязку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини шостої статті 187 КАС України до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до підпункту 2 пункту 3 частини другої статті 4 зазначеного Закону за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору встановлюється у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на 1 січня складає 1378 гривень.

Отже в даному випадку ставка судового збору за подання апеляційної скарги повинна складати 606,32 грн (1378,00х0,4х110).

Відповідно до частини першої статті 88 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Так, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2016 у даній справі апелянту відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення рішення.

Відповідно до частини першої статті 88 КАС України якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Оскільки апелянтом на час розгляду апеляційної скарги судовий збір не сплачений, колегія суддів вважає, що він підлягає розподілу шляхом стягнення з відповідача.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року без змін.

Стягнути з Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код 40379527, адреса: 02225, м. Київ, вул. Каштанова, 6) до Державного бюджету України (р/р 1007, отримувач УДКСУ у Печерському р-ні м. Києва, банк отримувача ГУДКСУ у м. Києві, , МФО 820019, код класифікації доходів бюджету 22030001) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

(Ухвалу у повному обсязі складено 11.10.2016 року)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя: Л.В. Губська

Суддя: І.В. Федотов

Головуючий суддя Ісаєнко Ю.А.

Судді: Губська Л.В.

ОСОБА_5