Справа № 2-а-1456/10/0270
Суддя: Сторчак Володимир Юрійович
Дата ухвалення: 2010-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2010 р. Справа № 2-а-1456/10/0270

м.Вінниця

Вінницький окружний адміністративний суд у складі Головуючого судді Сторчака Володимира Юрійовича, суддів Гонтарука Віктора Миколайовича, Поліщук Ірини Миколаївни, розглянувши в порядку письмового провадження матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України, апеляційного суду Вінницької області

про: визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості по заробітній платі та щомісячному грошовому утриманню

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України, Апеляційного суду Вінницької області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості по заробітній платі та щомісячному грошовому утриманню.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що він є суддею Апеляційного суду Вінницької області. Вважає, що на порушення статті 130 Конституції України, частини 3 статті 11 Закону України "Про судоустрій України" ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) відповідачами у справі було протиправно допущена заборгованість по заробітній платі та по щомісячному грошовому утриманню за період з 01.07.2008р. по 31.07.2010р.. Так, позивач зазначив, що його посадовий оклад, починаючи з 01.01.2006 року, неправомірно обрахувався виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 332 грн., встановленої Постановою КМ України №865 від 03.09.2005 року. Свою позицію мотивує тим, що пункт 4-1 вказаної Постанови, в якому передбачається розмір мінімальної заробітної плати для обчислення посадових окладів суддів, не відповідає та суперечить діючому законодавству, зокрема, Конституції України та Закону України "Про судоустрій України", крім того, вищезазначений пункт Постанови було скасовано постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007р., що набула законної сили.

З огляду на викладені в позовній заяві обставини, ОСОБА_1 просить визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо допущення заборгованості по заробітній платі та щомісячного грошового утримання; стягнути з відповідачів на його користь 145116,07 грн. заборгованості по заробітній платі та 72113 грн. заборгованості по щомісячному грошовому утриманню з врахуванням компенсації у звязку з порушенням строків їх виплати.

В судове засідання позивач не зявився, попередньо надавши суду відповідну письмову заяву про розгляд справи у його відсутність за наявними матеріалами.

Аналогічну заяву надав і четвертий відповідач у справі - Апеляційний суд Вінницької області.

Міністерство фінансів України та Державне казначейство України вимоги позивача не визнали з підстав, викладених в наданих суду письмових запереченнях. Просили в задоволенні позову відмовити та справу розглянути без участі уповноважених представників.

Представник Державної судової адміністрації України в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі.. Також в наданих суду письмових запереченнях представник ДСА України зазначив, що посадові оклади суддів можуть бути визначені лише виключно постановою Кабінету Міністрів України, а відтак у Державної судової адміністрації України відсутні правові підстави щодо донарахування позивачу заробітної плати та грошового утримання в зазначений період. Як стверджує відповідач, асигнування для збільшення окладів не були передбачені в Державних бюджетах України на 2006-2009 роки, а відтак не були передбачені і у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ. Крім того даний відповідач зазначає, що оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009 року було скасовано додаткову постанову Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2008 року, якою, в свою чергу, допущено поворот виконання постанови КМУ №865 від 03.09.2005 року, а тому і бездіяльність Державної судової адміністрації України не може бути визнана протиправною та кошти не можуть бути стягнуті. Враховуючи викладене, представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог до Державної судової адміністрації України відмовити в повному обсязі.

За даних обставин, беручи до уваги положення частини 6 статті 128 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали адміністративної справи, оцінивши та дослідивши наявні в ній докази у своїй сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач виконує свої обовязки на посаді судді Апеляційного суду Вінницької області з 2005 року по даний час.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами не оспорюється наявність обставин, встановлених у рішенні Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року. Крім того, є встановленим той факт, що відповідні перерахунки розміру заробітної плати позивачу проведені не були.

Щодо розміру заявлених позовних вимог суд дослідив подані позивачем розрахунки сум заборгованості заробітної плати та щомісячного грошового утримання, довідки про величини індексів інфляції за 2008-2010 роки та інші докази що мають значення для нарахування заробітної плати.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів та діяльності суддів. У державному бюджеті для реалізації цього завдання окремо визначаються видатки на утримання судів та оплату праці суддів. Організаційне забезпечення судів загальної юрисдикції покладено на Державну Судову Адміністрацію України та її територіальні управління.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій України" (чинному на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що однією з гарантій самостійності судів і незалежності суддів є належне матеріальне та соціальне забезпечення судді.

У відповідності до ст. 11 Закону України "Про статус суддів" (чинному на час виникнення спірних правовідносин) та рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року по справі №1-1/2004 про офіційне тлумачення положень ч. 1 та ч.2 ст. 126 Конституції України та ч.2 ст. 3 Закону України "Про статус суддів" визначено, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального та соціального забезпечення, не можуть бути скасовані або занижені без відповідної компенсації. По своїй суті пільги, компенсації і гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів, або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається. Надання суддям таких пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від бюджетного фінансування

03.09.2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 865 "Про оплату праці суддів", якою було затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, Вищих Спеціалізованих судів, апеляційних і місцевих судів згідно з додатку 1-6. Посадові оклади, передбачені цією Постановою встановлювались, виходячи із кількості розмірів мінімальної заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року №1310 було доповнено Постанову Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005.р пунктом 4-1 такого змісту: "Установити, що розміри посадових окладів передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не проводиться."

Однак, постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року, що набула законної сили згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007р. у справі за позовом ОСОБА_2 до держави Україна, Кабінету Міністрів України, Державного Казначейства України, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та окремих положень постанови Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року визнано протиправною та скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів". Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009р. згадані судові рішення залишено без змін.

Таким чином, суд вважає, що рішеннями вказаних вище судів відновлено в повному обсязі Постанову Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів" у співвідношенні посадових окладів до розміру мінімальної заробітної плати, яка набрала чинності з 01.01.2006 року. Тобто, розмір посадового окладу суддів повинен встановлюватись виходячи з розміру мінімальної заробітної плати помноженому на відповідний коефіцієнт (для суддів апеляційного суду - 9) та змінюватись відповідно зі зміною розміру заробітної плати.

Так, законами України про державний бюджет України на 2006, 2007, 2008, 2009 роки та Законом України від 20.10.2009р. за № 1646-VІ "Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати" встановлені наступні розміри мінімальної заробітної плати: у 2006 році з 01.01.- 350 грн., з 01.07. 375 грн., з 01.12. 400 грн.; у 2007 році з 01.07. - 420 грн., з 01.12. 450 грн.; у 2008 році з 01.01. - 515 грн., з 01.04. 525 грн., з 01.10.2008 р. 545 грн., з 01.12.2008 р. 605 грн.; у 2009 році: з 01.01.09 р. - 605 грн., з 01.04.09 р. - 625 грн., з 01.07.09 р. - 630 грн., з 01.10.09 р. - 650 грн., з 01.11.09 р. - 744грн.; у 2010 році з 01.01.2010 р. - 869 грн., з 01.04.2010 р. - 884 грн..

В рішенні Конституційного Суду України від 24.06.1999 року № 6-рп/99 у справі про фінансування судів зазначено, що видатки державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про статус суддів" (чинному на час виникнення спірних правовідносин) гарантії незалежності суддів не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Фінансове та матеріально-технічне забезпечення суддів і судів гарантується державою.

В рішенні Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, справа № 1-15/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), положення ч.1 ст. 129, ч. 1 ст. 130 Конституції України у взаємозв'язку із положеннями ст. 11, 44 Закону України "Про статус суддів" створюють механізм захищеності судової влади, який Верховна Рада України повинна врахувати, приймаючи Державний бюджет України на відповідний фінансовий рік. Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів не забезпечує повного і незалежного здійснення правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією України права людини і громадянина на судовий захист.

Статтею 123 Закону України "Про судоустрій України" (чинному на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що розмір заробітної плати (грошового забезпечення) судді повинен забезпечувати його фінансову незалежність, визначається відповідно до закону про статус суддів та інших нормативно-правових актів щодо умов оплати праці суддів і не може бути зменшений.

З викладеного випливає, що норми, які регулюють матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені відповідно ст. ст. 44, 45 Закону України "Про статус суддів" (чинному на час виникнення спірних правовідносин), не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації.

При цьому судом зясовано, що нарахування заробітної плати позивачу проводилось без врахування відповідних положень, тобто не на підставі, що передбачено Конституцією та законами України, у звязку з чим утворилась відповідна заборгованість за період з 01.07.2008р. по 31.07.2010р. включно.

Крім того, судом встановлено, що позивач одержує щомісячне грошове утримання працюючого судді з 10.09.2009р., яке передбачене статтею 44 Закону України "Про статус суддів" (чинному на час виникнення спірних правовідносин) та Наказом ДСА України № 81 від 24.07.2009р.

Оскільки щомісячне грошове утримання працюючого судді нараховується із сум щомісячної заробітної плати, яка з 01.07.2008р. по даний час не відповідала вимогам постанови КМ України № 865 від 03.09.2005р., то і по щомісячному грошовому утриманню позивачу за період з 10.09.2009р. по 31.07.2010р. допущена заборгованість.

Статтею 34 Закону України "Про оплату праці" передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427 компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" встановлено, що починаючи з березня 2003 року індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, державної допомоги та компенсаційних виплат, крім тих, які зазначені у пункті 3 цього Порядку), щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Таким чином, за втрату частини заробітної плати і частини щомісячного грошового утримання у звязку з порушенням термінів її виплати позивач має право на компенсацію та індексацію.

Відповідно до наданих розрахунків апеляційного суду Вінницької області, сума заборгованості по заробітній платі разом з компенсацією за втрату чистини зарплати за період з 01.07.2008р. по 31.07.2010р. включно, яка підлягає виплаті позивачу становить 145116,07 грн. (136938,07 грн. - заробітна плата, 8178,00 грн. - компенсація).

Сума заборгованості перед позивачем по щомісячному грошовому утриманню разом з компенсацією за втрату частини грошового утримання за період з 10.09.2009р. по 31.07.2010р. включно становить 72113 грн. (невиплачене грошове утримання - 71195 грн., компенсація - 918 грн.).

На думку суду, причиною невиплати вказаних коштів є бездіяльність Державної судової адміністрації України та Міністерства фінансів України.

Так, згідно ст. 126 Закону України "Про судоустрій України" (чинному на час виникнення спірних правовідносин) Державна судова адміністрація України здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів.

Відповідно ч. 2 п. 1 до Указу Президента України "Про Положення про Державну судову адміністрацію України" від 3 березня 2003 року на Державну судову адміністрацію України покладено обовязок щодо організаційного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, інших органів та установ судової системи, а ч. 4 п. 3 передбачає, що основним завданням ДСА України є здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів та працівників судів.

Крім того, п. 4 Положення встановлено, що ДСА України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: готує матеріали для формування пропозицій до державного бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування; виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та діяльності кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів, органів суддівського самоврядування, інших органів і установ судової системи та ДСА України; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів.

Так як Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів передбачених в Державному бюджеті на утримання суддів, тому несе відповідальність за фінансове забезпечення кожного суду. А оскільки остання не виконала в повному обсязі вимог постанови КМ України № 865 від 03.09.2005р. щодо нарахування та виплати заробітної плати та щомісячного грошового утримання позивачам, в її діях вбачаються очевидні ознаки бездіяльності, яка виходячи з обставин справи є протиправною.

Відповідно до Положення про Міністерство фінансів України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 р. №1837, Мінфін у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України та цим Положенням.

Згідно з даним Положенням Міністерство фінансів України, зокрема, забезпечує підготовку проекту Основних напрямів бюджетної політики на наступний бюджетний період; розроблення в установленому порядку проекту Закону про Державний бюджет України на відповідний рік, прогнозних показників зведеного бюджету України, організацію роботи, пов'язаної із складенням та виконанням Державного бюджету України, координацію діяльності учасників бюджетного процесу.

Відповідно до положень ст. 32 Бюджетного кодексу України (чинному на час виникнення спірних правовідносин) проект закону про Державний бюджет України розробляє Кабінет Міністрів України. Міністр фінансів України відповідає за складання проекту закону про Державний бюджет України, визначає основні організаційно-методичні засади бюджетного планування, які використовуються для бюджетних запитів і розроблення пропозицій проекту Державного бюджету України.

Головні розпорядники бюджетних коштів, згідно ст. 35 Бюджетного кодексу України організовують розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України.

Мінфін відповідно до покладених на нього завдань і повноважень на будь-якому етапі складання і розгляду проекту Державного бюджету України проводить аналіз бюджетного запиту, поданого головним розпорядником бюджетних коштів, з точки зору його відповідності меті, пріоритетності, а також ефективності використання бюджетних коштів. На основі результатів аналізу Міністр фінансів України приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету України перед поданням його на розгляд Кабміну.

Міністерству фінансів України як державному органу був відомий зміст постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005р. "Про оплату праці суддів", а відтак, аналізуючи бюджетні запити розпорядника бюджетних коштів - ДСА України, відповідач 1 мав би перевірити їх відповідність вимогам зазначеної постанови та здійснити відповідне коригування.

Суд відмічає, що ці чинники не були поза межами контролю держави в особі її органів і, отже, визнає відповідальність Міністерства фінансів України за ситуацію, що склалася.

При цьому жодних протиправних дій чи бездіяльності Державного казначейства України щодо допущення заборгованості по заробітній платі позивачу судом не встановлено.

Так, статтею 48 Бюджетного кодексу України визначено, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України розрахунково-касового обслуговування розпорядників бюджетних коштів.

Відповідно до п. 1, 3 Положення про Державне казначейство України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1232 від 21.12.2005 року, Державне казначейство України є урядовим органом державного управління, що діє у складі Мінфіну і йому підпорядковується основним завданням забезпечення казначейського обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, що передбачає, в тому рахунку розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів.

Згідно з п. 4 вказаного Положення, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних з міжнародними фінансовими організаціями проектів через систему електронних платежів Національного банку.

Крім того, ч.ч. 1,2 ст. 21 Бюджетного кодексу України , який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Кошти бюджету, які отримують фізичні особи та юридичні особи, що не мають статусу бюджетної установи (одержувачі бюджетних коштів), надаються їм лише через розпорядника бюджетних коштів.

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не здійснює розподіл коштів за напрямками видатків щодо матеріального забезпечення суддів, а тому не є тим учасником бюджетного процесу, який у спірних правовідносинах повинен нести відповідальність.

Натомість, відповідно до ст. ст. 120,126, 128 Закону України "Про судоустрій", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, Положення про Державну судову адміністрацію України, функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансування видатків на матеріальне забезпечення суддів виконує Державна судова адміністрація України.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що права та інтереси позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України та Міністерства фінансів України, а також стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі та щомісячному грошовому утриманню з врахуванням компенсації у звязку з порушенням строків їх виплати, визначених наявними у справі розрахунками.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а в матеріалах справи відсутні докази понесених ним судових витрат, суд дійшов висновку про відсутність підстав для такої компенсації.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 70, 71, 72, 79, 86, 94, 122, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, ст. ст. 32, 35 Бюджетного кодексу України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, Положенням про Міністерство фінансів України, Указом Президента України "Про Положення про Державну судову адміністрацію України", ст.ст. 14, 126 Закону України "Про судоустрій України", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, постановою Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005р. "Про оплату праці суддям", постановою КМ України від 03.03.2006р. № 248 "Про внесення змін до деяких постанов КМ України з питань оплати праці суддів", Законом України Про аудиторську діяльність, постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення", Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427, ст. 34 Закону України "Про оплату праці", ст.ст. 11, 44, 45 Закону України "Про статус суддів", який діяв на момент виникнення правовідносин, ст. ст. 129, 130 Конституції України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі заробітної плати та щомісячного грошового утримання з урахуванням індексації та компенсації втрати частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання працюючому судді Чуприні Володимиру Олексійовичу.

3.Визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо не врахування при розробленні проектів Державного бюджету України на 2006 - 2010 роки вимог постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005р. "Про оплату праці суддів".

4.Стягнути з Міністерства фінансів України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державного казначейства України на розрахункові рахунки Державної судової адміністрації України для виплати заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2008р. по 31.07.2010р. та щомісячному грошовому утриманню за період з 10.09.2009р. по 31.07.2010р. з урахуванням компенсації за втрату частини заробітної плати та частини щомісячного грошового утримання на користь ОСОБА_1 в загальній сумі 217229 (двісті сімнадцять тисяч двісті двадцять дев'ять) грн. 07 коп., з яких 145116 (сто сорок п"ять тисяч сто шістнадцять) грн. 07 коп. заборгованість по заробітній платі та 72113 ( сімдесят дві тисячі сто тринадцять) грн. заборгованість по щомісячному грошовому утриманню.

5.В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 07.09.10

Головуючий суддя Сторчак Володимир Юрійович

Судді Гонтарук Віктор Миколайович

ОСОБА_3

02.09.2010