Справа № 2-а-4742/10/0270
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2011-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2011 р. Справа № 2-а-4742/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Альчука Максима Петровича,

Суддів: Вільчинського Олександра Ванадійовича

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Колодійчук Олександр Вікторович

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_2 - представник за довіреністю

відповідача : ОСОБА_3 - представник за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції Вінницької області

до: приватного підприємства фірми "Ремсільмаш", фірми "Люстдорф" у формі товариства з обмеженою відповідальністю

про: стягнення коштів в дохід держави

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції Вінницької області до приватного підприємства фірми "Ремсільмаш" та фірми "Люстдорф" у формі товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 8026876 грн. в дохід держави.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Іллінецькою міжрайонною державною податковою інспекцією Вінницької області було проведено планову виїзну перевірку приватного підприємства фірми "Ремсільмаш" з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2009 року по 30.06.2010 року, за результатами якої складено акт перевірки від 20.10.2010 року № 412/23/31445232. Проведеною перевіркою встановлено, що підприємство здійснювало нетипові для підприємства операції по придбанню та реалізації на експорт молочної продукції на підставі договору поставки від 01.01.2009 року, укладеного з фірмою "Люстдорф" у формі товариства з обмеженою відповідальністю. Відповідно даного договору загальна вартість придбаної молочної продукції за період що перевірявся склала 8026876 грн. і подальша реалізація даної продукції здійснювалась виключно з іноземними фірмами за ставкою податку 0%. Суми даних операцій ПП фірмою "Ремсільмаш" включено до складу податкового кредиту. Позивач вважає, що договір поставки молочної продукції б/н від 01.01.2009 року не відповідає вимогам цивільного законодавства України, а саме ст. ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ), оскільки реалізація товару ПП фірмою "Ремсільмаш" в подальшому проводилась із незначною націнкою, яка перекривала витрати постачальників з незначним отриманням доходів, а по окремих податкових періодах не перекривала витрати, що в свою чергу не може бути діловою метою. В звязку з цим, податковий орган вважає, що головною метою здійснення вищевказаних операцій є одержання доходу переважно за рахунок податкової вигоди у вигляді відшкодування податку на додану вартість, а відтак договір, укладений з фірмою "Люксдорф" у формі ТОВ, через відсутність звязку понесених ПП фірмою "Ремсільмаш" витрат із його господарською діяльністю, є нікчемним, оскільки не спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним, і мав на меті заниження обєкта оподаткування податком на прибуток підприємств та податком на додану вартість.

В звязку з цим позивач просить застосувати наслідки, передбачені ст. 208 Господарського кодексу України, і прийняти рішення про стягнення в дохід держави 8026876 грн., за зобовязанням по договору б/н від 01.01.2009 року між ПП фірмою "Ремсільмаш" та фірмою "Люстдорф" у формі товариства з обмеженою відповідальністю.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні не погодився із заявленими позовними вимогами. Заперечення обґрунтовані тим, що всі операції відповідачів з контрагентами вчинені відповідно до норм чинного законодавства та в межах своєї господарської діяльності. На його думку, у позивача відсутні будь-які правові підстави для звернення до суду щодо застосування правових наслідків передбачених ст. 208 Господарського кодексу України і прийняття рішення про стягнення в дохід держави коштів за зобовязанням (договором), не визнаного судом недійсним. Посилаючись на правові норми щодо захисту національного товаровиробника та підтвердження факту здійснення господарської діяльності щодо купівлі-продажу молочної продукції, що не заперечувалось представником позивача, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Як свідчать обставини справи, Іллінецькою міжрайонною державною податковою інспекцією проведено планову виїзну документальну перевірку ПП фірми "Ремсільмаш" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2009 року по 30.06.2010 року, за результатами якої складено акт № 412/23/31445232 від 20.10.2010 року.

З акту перевірки вбачається, що ПП фірмою "Ремсільмаш" занижено податок на прибуток на суму 59208 грн. та завищено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 970559 грн. у звязку з визнанням відносин (договору поставки) між фірмою "Люстдорф" у формі ТОВ та ПП фірмою "Ремсільмаш" нікчемними.

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦКУ, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 5 цієї ж статті, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦКУ, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цих вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З аналізу вказаних норм закону вбачається, що основною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом. Тобто, довести нікчемність правочину можна єдиним способом - навести норму закону, відповідно до якого правочин є нікчемним.

Слід зазначити, що в акті перевірки, як і в позовній заяві, не наведено конкретної норми закону України, яку порушено відповідачами при укладанні та виконанні договору поставки від 01.01.2009 року. При цьому позивач не заперечує факт відповідності його вимогам закону як документу.

Згідно із ст. 228 ЦКУ, на яку посилається позивач, роблячи висновки щодо нікчемності договору поставки, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Тлумачення даної норми закону надано Верховним Судом України, а саме п. 18 Постанови Пленуму № 9 від 05.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦКУ:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших обєктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦКУ має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Всупереч наведеному, інспектор в акті перевірки, позивач, його представник у судовому засіданні, не вказали до якого нікчемного правочину можливо віднести договір поставки б/н від 01.01.2009 року між ПП фірмою "Ремсільмаш" та фірмою "Люстдорф" у формі ТОВ.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про молоко та молочні продукти", яка свідчить, що законодавцем визначені основні засади державної політики щодо забезпечення безпечності та якості молока і молочних продуктів для життя та здоровя населення, серед яких є забезпечення внутрішніх потреб держави в молочних продуктах широкого асортименту та нарощування їх експорту, визначено, що експорт молочної продукції не тільки не суперечить інтересам держави, а й визнається державою як основна засада державної політики.

Відповідно до ст. 194 Митного кодексу України встановлено, що "Експорт - митний режим, відповідно до якого товари вивозяться за межі митної території України для вільного обігу без зобовязання про їх повернення на цю територію та без встановлення умов їх використання за межами митної території України".

Встановивши основною засадою державної політики забезпечення нарощування експорту молочних продуктів, держава таким чином взяла на себе публічне зобовязання забезпечити нарощування експорту молочної продукції.

Виробництво та реалізація молочної продукції, як продукту харчування, не може суперечити інтересам держави.

Крім того, порядок віднесення сум ПДВ до складу податкового кредиту встановлений п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", який діяв на момент укладення, виконання договору, проведення перевірки та звернення до суду.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 цієї ж статті, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у звязку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 названого Закону не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат зі сплати податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Пункт 8.1 ст. 8 Закону "Про податок на додану вартість" встановлює, що платник податку, який здійснює операції з вивезення (пересилання) товарів (робіт, послуг) за межі митної території України (експорт) і подає розрахунок експортного відшкодування за наслідками податкового місяця, має право на отримання такого відшкодування протягом 30 календарних днів з дня подання такого розрахунку. Цим самим пунктом встановлений вичерпний перелік документів, необхідний для отримання такого відшкодування, а саме: митна декларація, яка підтверджує факт вивезення (експортування) товарів за межі митної території України та копії платіжних доручень, завірених банком, про перерахування платником податку коштів на користь іншого платника податків, в оплату придбаних товарів (робіт, послуг).

Таким чином, митна декларація підтверджує факт вивезення (експортування) товарів за межі митної території України. Факт здійснення господарської діяльності на виконання договірних зобовязань щодо експорту молочної продукції не заперечувався представником позивача в судовому засіданні.

Підпункт 6.2.1 п. 6.2 ст. 6 Закону "Про податок на додану вартість" визначає, що операції з продажу товарів, що були вивезені (експортовані) платником податку за межі митної території України, оподатковуються ПДВ за нульовою ставкою.

Ця ж норма визначає, що товари вважаються вивезеними (експортованими) платником податку за межі митної території України в разі, якщо їх вивезення (експортування) засвідчене належно оформленою ВМД.

Оформлена вантажно-митна декларація є підтвердженням надання особі права, на розміщення товарів та/або транспортних засобів у заявленому митному режимі і прав та обовязків, зазначених у ВМД осіб щодо здійснення ними відповідних фінансових, господарських та інших операцій.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами позивач не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, то суд приходить до висновку, що правочин відповідає положенням норм чинного законодавства України. А отже, фактичні обставини обєктивно засвідчують здійснення господарської діяльності між відповідачами і правомірність віднесення позивачем до валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість суми витрат, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Поряд з цим, судом при вирішенні спору враховано і те, що в таких адміністративних справах за зверненням субєкта владних повноважень з позовом до фізичної чи юридичної особи у випадках, визначених законом, адміністративний суд надає своєчасний та превентивний захист правам, свободам та інтересам особи.

Адміністративний суд у зазначених справах, згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, перевіряє, зокрема, чи не буде порушено (у тому числі безпідставно обмежено) права, свободи та інтереси осіб у разі задоволення адміністративного позову субєкта владних повноважень.

Як зазначено в ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Згідно зі ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Позивач у відповідності до вимог ст.ст. 69-71, 79 КАС України не надав належні докази і не довів ті обставини, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог.

Суд на підставі вищенаведеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, які є в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з приватного підприємства фірми "Ремсільмаш" та фірми "Люстдорф у формі товариства з обмеженою відповідальністю в дохід держави 802687,00 грн. є нормативно не обґрунтованими, документально не підтвердженими та такими, що не підлягають задоволенню.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 94 КАС України, у справах, в яких позивачем є субєкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійсненні позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 10.01.11

Головуючий суддя Альчук Максим Петрович

судді Вільчинський Олександр Ванадійович

ОСОБА_1