Справа № 2-а-12418/11,2-ар/346/2/15
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 р. Справа № 876/9026/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Коломийської міської ради Івано-Франківської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про встановлення наявності компетенції, визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

15.08.2011 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Коломийської міської ради Івано-Франківської області, в якому просив: встановити наявність компетенції (повноважень) відповідача щодо встановлення факту належності його померлого батька ОСОБА_3 до учасників війни (у тому числі на виконання судового рішення); визнати неправомірною вимогу відповідача до нього надати посвідчення ветерана війни батька, як документа що підтверджує факт його роботи в період війни, для встановлення його статусу ветерана війни; зобов'язати відповідача прийняти рішення по суті вимог, викладених у заяві позивача від 11 лютого 2011 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 11 лютого 2011 року звернувся до управління праці та соціального захисту населення Коломийської міської ради із заявою (вх. № Я-36 від 11.02.2011р.) про встановлення факту належності його померлого батька ОСОБА_3 до ветеранів війни (учасників війни) - осіб, які перелічені у ст. 8, 9 Закону країни "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на підставі документів, що незаперечно підтверджують факт його роботи в період війни та зобов'язують відповідача встановити його статус, а саме постанови Івано-Франківського міського суду від ІНФОРМАЦІЯ_1, рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 31 серпня 2005 року, постанови Коломийського міськрайонного суду від 23 березня 2010 року, з метою виконання судових рішень та подальшого встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність законодавства про гарантії соціального захисту ветеранів війни. 16 лютого 2011 року замість рішення відповідача по суті вимог, викладених у заяві одержав необгрунтовану (не про те) відповідь, що порушує його права, свободи та інтереси встановлені Конституцією України, Законом України "Про звернення громадян" та перешкоджає реалізації прав визначених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що чинним законодавством не передбачено повноважень відповідача встановлювати факти належності померлих до учасників війни. Крім того, не встановлено порушень законодавства при наданні відповіді позивачу, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

Не погодившись з вищенаведеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач - ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2006 року зобов'язано управління праці та соціального захисту населення Коломийської міської ради Івано - Франківської області надати ОСОБА_3 статус учасника війни з 30 листопада 2005 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, зазначене вище рішення апеляційного суду управління праці та соціального захисту населення Коломийської міської ради Івано - Франківської області не оскаржувало та посвідчення учасника війни ОСОБА_3 не видавало.

11.02.2011р. позивач звернувся до відповідача із заявою № Я-36 від 11.02.2011 року з вимогою встановити факт належності його померлого батька ОСОБА_3 до ветеранів війни (учасників війни) - осіб, які перелічені у ст. 8, 9 Закону країни «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та подальшого встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність законодавства про гарантії соціального захисту ветеранів війни.

Відповідачем надано відповідь від № 301/01-17 від 15.02.2011 року, якою відмовлено у задоволенні заяви з посиланням на норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини та зроблені висновки, викладені в оскаржуваній постанові, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «прав» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Такий висновок відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного суду України від 15.12.2015 року у справі № 800/206/15.

З матеріалів справи слідує, що позивач звернувся до суду з позовом про встановлення наявності компетенції (повноважень) відповідача щодо встановлення факту належності його померлого батька ОСОБА_3 до учасників війни, у тому числі, на виконання судового рішення; визнати неправомірною вимогу відповідача до нього надати посвідчення ветерана війни батька, як документа що підтверджує факт його роботи в період війни, для встановлення його статусу ветерана війни; зобов'язати відповідача прийняти рішення по суті вимог викладених у заяві позивача від 11 лютого 2011 року.

Зі змісту позовної заяви слідує, що фактично позивач звертається до суду з метою захисту порушенного права його померлого батька ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту позивача при зверненні до суду не є таким, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що характер порушеного права позивача передбачає інший предмет і підставу позову.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що пунктом 3 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Компетенція - це сукупність повноважень, прав та обов'язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов'язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань.

Під компетенційними спорами розуміються спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень.

Компетенцію державного органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб'єктів владних повноважень може перетинатися, внаслідок чого виникає компетенційний спір.

Завдання суду у компетенційних спорах, з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства, розв'язати законодавчі колізії, а також, усунути наслідки дублювання повноважень.

При цьому, позивачем у компетенційних спорах є суб'єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб'єкт владних повноважень, відповідач, своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або у випадку, коли прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

Таким чином, спори, визначені пунктом 3 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, можуть виникати внаслідок різного тлумачення суб'єктами владних повноважень законодавства щодо їхньої компетенції на вирішення певних питань у сфері управління. Також спори з приводу компетенції виникають у разі виявлення привласнення повноважень іншого суб'єкта владних повноважень або перевищення власних повноважень.

Пунктом 6 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов може містити вимогу про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що адміністративний позов, відповідно до приписів пункту 6 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, може містити вимогу про встановлення компетенції, однак, така вимога може мати місце лише у спорі між близькими за функціями суб'єктами владних повноважень, що виник з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2015 року у справі № 2а-12418/11 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.В. Ніколін

Повний текст ухвали

виготовлений та підписаний

13.10.2016 року