Справа № 815/4322/16
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2016-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4322/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Балан Я.В.,

судді Андрухів В.В.,

судді Вовченко О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 365-16 від 14.07.2016 року та зобов'язання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України про визнання незаконним та скасування рішення від 14.07.2016 року № 365-16, яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є громадянином Російської Федерації, але не може та не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок обґрунтованих побоювань бути переслідуваним та арештованим через свої опозиційні діючій російській владі погляди. Позивач приймав активну участь у акціях громадського протесту на Майдані Незалежності в м. Києві у період 2013 року по травень 2014 року, крім того, він є активним членом громадського формування "Самооборона Майдана Одеси", у зв'язку з чим позивач звернувся до Управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої рішенням Державної міграційної служби України від 14.07.2016 року № 365-16 йому було відмовлено у наданні такого статусу. Позивач 26.08.2016 року отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області № 371 від 04.08.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що вищезазначене рішення є необґрунтованим та неправомірним, у зв'язку з чим був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Представник позивача в судовому засіданні 04.10.2016 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав заяву, якою справу просив розглянути в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки невідомі. Надав письмові заперечення, в яких зазначив, що відповідачем була проведена робота із заявою позивача у порядку, спосіб та межах повноважень, наданих чинним законодавством України, та за результатами проведеної роботи встановлено, що позивач не підпадає під критерії надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

На підставі ч. 1 ст. 41 та ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто без здійснення фіксування судового засідання.

З урахуванням зазначених обставин, а також заяви представника позивача щодо розгляду справи без його участі, згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги позивача, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Російської Федерації.

До України ОСОБА_1 вперше потрапив легально 23.10.2013 року. З метою продовження строку легального перебування на території України, позивач 06.01.2014 року виїхав до Молдови та 07.01.2014 року повернувся на територію України.

Під час Революції Гідності позивач знаходився у місті Києві на майдані Незалежності та приймав активну участь у боротьби за національні інтереси України та українського суспільства.

У вересні 2014 року позивач став членом Громадської Організації "Самооборона Одеси" та Громадської Організації "Всеукраїнська Організація Самооборона Майдану" та активно займався та займається громадською діяльністю.

23 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління ДМС України в Херсонській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що винесений наказ Управління ДМС України в Херсонській області від 11.08.2014 року № 70-Б.

Вказаний наказ позивач оскаржив до суду та постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2014 року по справі № 821/3496/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.06.2015 року, наказ Управління ДМС України в Херсонській області від 11.08.2014 року № 70-Б скасовано та зобов'язано Управління ДМС України в Херсонській області повторно розглянути заяву про надання статусу біженця.

Судом встановлено, що Управління ДМС України в Херсонській області прийняло наказ від 20.02.2015 року № 74-Б про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розпочало процедуру розгляду заяви.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 22.05.2015 року справа № 2015ОD0129 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що аналіз особової справи заявника вказує на те, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року № 553-15 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1, у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного рішення, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області, 08.10.2015 року позивачу вручено повідомлення № 411 від 23.09.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/6098/15 від 09.12.2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2016 року, рішення ДМСУ від 12.08.2015 року № 553-15 було скасовано та зобов'язано ДМСУ повторно розглянути заяву про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головне управління ДМС України в Одеській області, у відповідності до рішення ДМС України від 13.02.2016 року №13-16 щодо зобов'язання головного управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1, прийняло наказ від 12.03.2016 року № 48 про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розпочало процедуру розгляду заяви.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 14.07.2016 року № 365-16, особова справа № 2015ОD0129, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту, а отримана інформація, щодо причин виїзду з Батьківщини, має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття рішення за особовою справою.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений статтею 9 Закону України Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до якої розгляд заяви здійснюється органами міграційної служби з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 8 ст. 9 цього Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 цього Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

У цілому, "обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування" є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Проаналізувавши особову справу позивача, дослідивши докази надані позивачем та його представником під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач не в повному обсязі та не всебічно вивчив і оцінив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, матеріалами справи підтверджено та не оспорюється сторонами у справі, що позивач приймав активну участь в Революції Гідності та є членом Громадських організацій "Самооборона Одеси" та "Всеукраїнська Організація Самооборона Майдану", що підтверджено відповідними довідками, та активно займається громадською діяльністю і має відзнаки та нагороди. З особової справи позивача вбачається, що відповідачем не надана належна оцінка вказаним обставинам.

Окрім того, згідно матеріалів особової справи відповідачем не було проведено дослідження інформації щодо країни походження позивача, в той час, як надані представником позивача відомості з різних джерел інформації, а саме: з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, свідчать про необхідність ретельного вивчення інформації щодо країни походження позивача та аналізування щодо суб'єктивних та об'єктивних причин побоювання позивачем переслідування, затримання або арешту за прийняття його участі у "Євромайдані".

З наявного в матеріалах справи листа Департаменту контррозвідки Служби Безпеки України від 25.07.2016, вбачається, що у Департаменті відсутня інформація, яка, у відповідності до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», перешкоджає ОСОБА_1 отримати відповідний статус. Водночас, наявна інформація щодо скоєння ОСОБА_1 на території РФ низки злочинів (крадіжки, розбої, грабежі), відбування ним покарання в місцях позбавлення волі загальною тривалістю понад десять років вказує на його спроби легалізуватись в Україні з метою уникнення ймовірного кримінального переслідування на батьківщині. Таким чином, інформація про загрозу життю та здоров'ю іноземця в РФ за політичними мотивами, ймовірно, не відповідає дійсності (т. 3, а.с. 33).

Суд вважає, що інформація зазначена у вказаному листі про «…спроби легалізуватись в Україні з метою уникнення ймовірного кримінального переслідування на батьківщині» ґрунтується на припущеннях і така «ймовірність» не підтверджена жодними належними та допустимими доказами. Відповідач не підтвердив інформацію щодо знаходження позивача в розшуку за скоєння кримінального злочину та наявності кримінальних справ, відповідальність за які позивач уникає.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, дослідивши всі докази по справі у сукупності, суд вважає, що відповідач не в повному обсязі та не всебічно провів процедуру розгляду заяви ОСОБА_1, не в повній мірі вивчив і оцінив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з цим рішення Державної міграційної служби України від 14.07.2016 року № 365-16 про відмову у наданні позивачу статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту було прийнято передчасно.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Суд звертає увагу на те, що одним із критеріїв, якому повинно відповідати рішення суб'єкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості рішення, який вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 14.07.2016 року № 365-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте без врахування всіх обставин справи та не досліджено відповідачем у повному обсязі, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню.

Одночасно, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки питання прийняття такого рішення відноситься до компетенції органів Державної міграційної служби України.

Проте, враховуючи, що суд дійшов висновку, що відповідач не в повному обсязі вивчив та перевірив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає, що керуючись приписами ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав позивача, слід вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну міграційну службу України розглянути питання щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 365-16 від 14.07.2016 року та зобов'язання прийняти рішення підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 365-16 від 14.07.2016 року та зобов'язання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Рішення Державної міграційної служби України від 14.07.2016 року № 365-16 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - скасувати.

Зобов'язати Державну міграційну службу України розглянути питання щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Балан Я.В.

Суддя Андрухів В.В.

Суддя Вовченко О.А.