Справа № 819/945/16
Суддя: Осташ А.В.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/945/16

11 жовтня 2016 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі: головуючого судді Осташа А.В. при секретарі судового засідання Ліщинській М.М..

за участю:

позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2;.

представника відповідача 1: Генеральної прокуратури України ОСОБА_3;

представника відповідача 2: прокуратури Тернопільської області ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Генеральної прокуратури України, прокуратури Тернопільської області

про визнання частково незаконним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді, визнання недійсним запису в трудовій книжці та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач або ОСОБА_1С.) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Генеральної прокуратури України (далі по тексту відповідач 1) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 13-дк від 15 липня 2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «молодший радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 28 травня 2014 року № 892-к;

- поновити ОСОБА_1 з 15 липня 2016 року на посаді першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури з відновленням класного чину «молодший радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 28 травня 2014 року № 892-к;

- визнати недійсним запис № 10 в трудовій книжці серії ДК № 370537 ОСОБА_1., вчинений 15 липня 2016 року начальником відділу роботи з кадрами прокуратури Тернопільської області;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

До початку судового розгляду справи по суті ухвалою суду до розгляду даної справи як другого відповідача залучено прокуратуру Тернопільської області (далі по тексту відповідач 2).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що звільнення із займаної посади, на думку позивача, є незаконним та безпідставним з огляду на те, що в оскаржуваному наказі Генеральна прокуратура України посилається на висновок службового розслідування, яке проводилося у зв'язку з проведенням Національним антикорупційним бюро України досудового розслідування у кримінальному провадженні, під час якого позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України. У даному висновку відповідач посилається виключно на матеріали вищезазначеного кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 січня 2016 року за № 0000003, яке на даний час не завершено та до суду не скеровано. Тому, посилаючись на вказане та на положення ст.62 Конституції України, позивач зазначає, що його винуватість у вчинені вказаного у спірному наказі правопорушення не доведена, однак негативні наслідки у вигляді звільнення його із займаної посади та органів прокуратури застосовано, що суперечить гарантіям Конституції України.

Крім того, представник позивача зазначив, що висновок службового розслідування не може слугувати належним та допустимим доказом його винуватості у вчиненні дисциплінарного проступку, оскільки саме службове розслідування та оформлення його результатів проведені з грубими порушеннями вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 24 вересня 2014 року №104.

В адміністративному позові також зазначено про те, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу норми Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року, які передбачали підстави для звільнення та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників прокуратури вже втратили чинність, а норми Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, які передбачають порядок притягнення прокурорів до дисциплінарної відповідальності, ще не набрали чинності. Крім того, в оскаржуваному наказі відповідач посилається на порушення позивачем неіснуючих «Правил прокурорської етики», оскільки вони ніде не прописані та у формі нормативно-правового акту не існують.

Враховуючи усе вищевикладене, представник позивача підсумував, що для звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «молодший радник юстиції» не було жодних передумов та законних підстав, а відтак позивач має бути поновлений на займаній посаді та в органах прокуратури, із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Після надання пояснень представником позивача, позивач та його представник пояснили, що подальший розгляд справи просять здійснювати у їх відсутність, подавши про це письмову заяву.

Представники відповідачів 1 та 2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, з мотивів викладених в письмових запереченнях та пояснили, що у лютому поточного року до прокуратури Тернопільської області надійшла інформація Національного антикорупційного бюро України з приводу кримінального провадження про вчинення службовими особами ГУ НП в Тернопільській області та органів прокуратури Тернопільської області кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, грубе порушення прокурорськими працівниками Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх, як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури.

На підставі цієї інформації наказом прокурора Тернопільської області від 29.02.2016 № 72 призначено проведення службового розслідування за фактом причетності окремих працівників органів прокуратури Тернопільської області до вимагання та отримання неправомірної вигоди у ОСОБА_5

Висновком за результатами проведення службового розслідування, затвердженим виконувачем обов'язків прокурора Тернопільської області 13.07.2016, підтверджено відомості, які стали підставою для його призначення.

Матеріалами службового розслідування встановлено факт позаслужбових стосунків корисливого характеру заступника прокурора Тернопільської області Антюка І.П., керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6, першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_8 з працівниками ГУ НП в Тернопільській області та адвокатом, які проявилися у вчиненні дій, спрямованих на отримання неправомірної вигоди від ОСОБА_5 за вирішення питання про не притягнення її до кримінальної відповідальності та подальшому розподілу цих коштів між собою.

Вказані події набули широкого і негативного суспільного загальнодержавного резонансу та завдали шкоди авторитету органів прокуратури України.

Отже, встановлені та належно зафіксовані під час досудового розслідування обставини обґрунтовано засвідчували, що позивачем грубо порушено вимоги Закону України «Про прокуратуру», антикорупційне законодавство, Кодекс професійної етики та поведінки працівників прокуратури, Дисциплінарний статут прокуратури України, ОСОБА_8 працівника прокуратури України та вимоги галузевих наказів Генерального прокурора України. Вчинені дії порочать звання прокурора і надають підстави для сумніву у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.

Таким чином, службовою перевіркою встановлено вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, несумісного з подальшим перебуванням на роботі в органах прокуратури, що і стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

При цьому, як зазначили представники відповідачів, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що його вина у скоєнні злочину не доведена, досудове розслідування не закінчилось та обвинувальний акт не складався, оскільки відсутність кримінальної відповідальності за вчинення певних дій не є тотожним із застосуванням дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, які дискредитують звання працівника прокуратури.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши представлені у справі докази у їх сукупності, на підставі чинного законодавства суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, працював в органах прокуратури Тернопільської області на різних посадах з 01 серпня 2007 року по 15 липня 2016 року.

Наказом прокурора Тернопільської області №1137-к 11 грудня 2015 року позивач призначений першим заступником керівника Тернопільської місцевої прокуратури, яку обіймав до звільнення.

На виконання наказу прокурора Тернопільської області №72 від 29 лютого 2016 року (Т.1 а.с.36-38) комісією, у складі голови - заступника прокурора Тернопільської області Галицького О.В. та членів - заступника начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Тернопільської області ОСОБА_9, прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях ОСОБА_10В, начальника відділу роботи з кадрами прокуратури області ОСОБА_11, прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки Генеральної прокуратури України та захисту працівників органів прокуратури з дислокацією у прокуратурі Тернопільської області ОСОБА_12 проведено службове розслідування за фактом причетності за фактами причетності окремих працівників органів прокуратури Тернопільської області до вимагання та отримання неправомірної вигоди у ОСОБА_5

Підставами для призначення службового розслідування була інформація Головного Підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, що міститься в матеріалах кримінального провадження №0000003 про вчинення кримінального правопорушення службовими особами ГУНП в Тернопільській області та органів прокуратури Тернопільської області, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, грубе порушення прокурорськими працівниками Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх, як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури.

За результатами проведення службового розслідування за фактом причетності працівників органів прокуратури Тернопільської області до вимагання та отримання неправомірної вигоди у ОСОБА_5 було складено Висновок від 13 липня 2016 року (далі по тексту - Висновок службового розслідування) (Т.1 а.с.39-66).

За результати службового розслідування комісія прийшла до висновку про те, що діями, які виразилися у позаслужбових стосунках корисливого характеру, причетності до вимагання та отримання неправомірної вигоди за не притягнення особи до кримінальної відповідальності заступник прокурора Тернопільської області Антюк І.П., керівник Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6, перший заступник керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_1, прокурор Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_8 грубо порушили вимоги Закону України «Про прокуратуру», антикорупційного законодавства, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, Дисциплінарного статуту прокуратури України, ОСОБА_8 працівника прокуратури України, чим вчинили дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його обєктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, тобто вчинили дисциплінарний проступок, несумісний з подальшим перебуванням на роботі в органах прокуратури.

Судом також встановлено, що 15 липня 2016 року Генеральним прокурором України виданий наказ № 13-дк «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», пунктом 3 якого вирішено звільнити позивача з посади першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «молодший радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 28 травня 2014 року № 892к, за грубе порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.

Не погодившись із прийнятим Генеральним прокурором України наказом від 15 липня 2016 року № 13-дк, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані Законом України «Про прокуратуру», Дисциплінарним статутом прокуратури України, Кодексом професійної етики та поведінки працівників прокуратури, наказом Генерального прокурора України № 104 від 24.09.2014 року «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України» та іншими нормативно-правовими актами (із змінами та доповненнями, що діяли на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України, публічна служба, це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Як видно з оскаржуваного наказу, правовими підставами для його винесення Генеральним прокурором України були п.п.5,6 ч.1 ст.43 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року, абз.1 ч.2 ст.46-2 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, ч.1 ст.8, п.6 ст.9, ст.ст. 10,11 Дисциплінарного статуту прокуратури України та п. 10 Положення про класні чини працівників прокуратури України.

Статтею 46-2 Закону України «Про прокуратуру» ( в редакції від 05.11.1991 року) встановлені підстави для звільнення працівників прокуратури. Так, відповідно до ч.1 цієї статті, прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Військовослужбовці військових прокуратур можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження.

Згідно ч.2 статті 46-2 Закону України «Про прокуратуру» прокурори і слідчі підлягають звільненню з органів прокуратури, у тому числі з позбавленням класного чину, також у таких випадках: 1) недотримання пов'язаних із проходженням служби в органах прокуратури вимог, передбачених частиною шостою статті 46 цього Закону, та інших вимог і обмежень, які встановлюються законом; 2) порушення "ОСОБА_8 працівника прокуратури" чи відмови від її прийняття; 3) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо них; 4) за результатами атестації у разі невідповідності працівника займаній посаді; 5) припинення громадянства України; 6) притягнення до відповідальності згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України; 7) набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; 8) у разі неможливості або відсутності згоди на переведення на іншу посаду у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.

Відповідно до ч.2 та 3 ст.46 Закону України «Про прокуратуру» особи, вперше призначені на посади старших прокурорів та прокурорів прокуратур, слідчих прокуратури, приймають "ОСОБА_8 працівника прокуратури" такого змісту: "Я, (прізвище, ім'я, по батькові) вступаючи на службу в прокуратуру, присвячую свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі та урочисто присягаю: неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов'язань України; сумлінним виконанням своїх службових обов'язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов'язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури. Усвідомлюю, що порушення присяги несумісне з подальшим перебуванням в органах прокуратури".

Прокурор і слідчий підписують текст прийнятої ОСОБА_8, яка додається до особової справи. Про прийняття ОСОБА_8 вноситься запис у трудову книжку. Процедура прийняття ОСОБА_8 визначається Генеральним прокурором України.

Судом встановлено, що 08.02.2011 року позивачем підписано текст прийнятої ним ОСОБА_8 працівника прокуратури відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про прокуратуру», (т.1 а.с.89).

Аналізуючи текст ОСОБА_8, можна дійти висновку, що в основі поведінки працівника прокуратури закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення ОСОБА_8. Тому, складаючи ОСОБА_8, працівник прокуратури покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення ОСОБА_8 слід розуміти скоєння працівником прокуратури проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету прокуратури та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Частиною 3 статті 48 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною радою України.

Згідно з вимогами статті 43 Закону України «Про прокуратуру» підставами для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності є «вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури» та «одноразове грубе порушення правил прокурорської етики» (п.п. 5, 6 ч. 1 цієї статті), що враховано при наданні оцінки діям ОСОБА_1, вирішенні питання про застосування до нього дисциплінарного стягнення та зазначено в оскаржуваному наказі.

За положеннями п. 1 «Прикінцевих положень» Закону №1697-УІІ стаття 43 цього Закону набрала чинності з 15 липня 2015 року.

Крім того, відповідно до підпункту 1 пункту 3 та пункту 4 «Прикінцевих положень» Закону №1697-VII чинними є постанови Верховної ОСОБА_9 України від 06.11.1991 № 1796-ХІІ «Про затвердження Дисциплінарного статуту прокуратури України» та від 06.11.1991 № 1795-ХІІ «Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України».

Відповідно до п. 2 «Прикінцевих положень» Закону України «Про прокуратуру» до затвердження всеукраїнською конференцією працівників прокуратури Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури застосовуються положення Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, схваленого всеукраїнською конференцією працівників прокуратури 28.11.2012 та затвердженого наказом Генерального прокурора України від 28.11.2012 № 123.

В свою чергу, ч.2 та ч.3 ст.48-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурори і слідчі прокуратури зобов'язані неухильно дотримуватися вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури у своїй службовій діяльності та поза нею. Порушення прокурором і слідчим прокуратури вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із ст. 8 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Приписами частини першої статті 2 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого Постановою Верховної ОСОБА_9 України від 6 листопада 1991 року 1796-XII, встановлено, що працівники прокуратури повинні мати високі моральні якості, бути принциповими і непримиренними до порушень законів, поєднувати виконання своїх професійних обов'язків з громадянською мужністю, справедливістю та непідкупністю. Вони повинні особисто суворо додержувати вимог закону, виявляти ініціативу в роботі, підвищувати її якість та ефективність і сприяти своєю діяльністю утвердженню верховенства закону, забезпеченню демократії, формуванню правосвідомості громадян, поваги до законів, норм та правил суспільного життя. Будь-які порушення прокурорсько-слідчими працівниками законності та службової дисципліни підривають авторитет прокуратури, завдають шкоди інтересам держави та суспільства.

Стаття 3 вказаного Статуту визначає, що на підставі статті 48 Закону України "Про прокуратуру" цей Статут встановлює порядок заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини.

Відповідно до частини 1 статті 8 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовується за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Статтею 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України встановлено, що дисциплінарними стягненнями є: 1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку "Почесний працівник прокуратури України"; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.

Відповідно до п.5 ст.12 Дисциплінарного статуту прокуратури України у разі вчинення працівником діяння, не сумісного з перебуванням на роботі в органах прокуратури, його звільнення проводиться незалежно від часу вчинення проступку.

Вищенаведене свідчить про безпідставність тверджень представника позивача з приводу того, що ні в оскаржуваному наказі Генерального прокурора України, ні в ході службового розслідування не встановлено ні час вчинення проступку ні час його виявлення, що в кінцевому результаті дає підставу вважати, що позивача притягнуто поза межами строків встановлених Кодексом законів про працю України.

Статтею 13 вказаного Статуту визначено, що про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ прокурора, який оголошується працівнику під розписку. Копія наказу додається до особової справи. З наказом можуть бути ознайомлені працівники відповідної прокуратури.

З огляду на викладене, суд вважає, що не заслуговують на увагу посилання позивача стосовно того, що оскаржуваний наказ Генеральний прокурор України винесений на підставі недіючого законодавства, а також посилань на порушення неіснуючих правил прокурорської етики.

Статтею 2 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, схваленого Всеукраїнською конференцією працівників прокуратури 28 листопада 2012 року та затвердженого наказом Генерального прокурора України від 28 листопада 2012 року № 123 визначено, що дія цього Кодексу поширюється на всіх працівників органів прокуратури, науково-навчальних закладів та інших установ прокуратури, які мають класні чини, а також стажистів на посадах прокурорів прокуратури або слідчих. Вимоги Кодексу є обов'язковими з моменту призначення на посаду та ознайомлення з його положеннями, про що робиться письмовий запис в особовій справі працівника прокуратури.

Положеннями ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, визначено, що працівник прокуратури не має права використовувати своє службове становище в особистих інтересах або в інтересах інших осіб.

У разі явного порушення закону, очевидцем якого став працівник прокуратури, він вживає усіх можливих, передбачених законодавством заходів для припинення протиправних дій та притягнення винних осіб до відповідальності.

Працівнику прокуратури слід уникати особистих зв'язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об'єктивність виконання професійних обов'язків, скомпрометувати високе звання працівника прокуратури, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.

Частиною 1 статті 30 вказаного вище Кодексу визначено, що відповідно до Закону України «Про прокуратуру» працівники прокуратури зобов'язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу. Їх порушення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Поряд з цим суд зазначає, що відповідно до п.7 ч.1 ст.15 Закону України «Про прокуратуру» Генеральний прокурор України відповідно до законів України видає обов'язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції.

Наказом Генерального прокурора України від 16.04.2014 №17 гн «Про організацію роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що за порушення прокурорсько-слідчим працівником ОСОБА_8 працівника прокуратури невідкладно приймати рішення про звільнення з органів прокуратури на підставі пункту 2 частини 2 статті 46-2 Закону України "Про прокуратуру" (п.3.9).

При цьому, відповідно до п.2.1. цього наказу до ганебних вчинків, скоєних прокурорами чи слідчими, слід відносити кримінальні, корупційні правопорушення, порушення обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", керування транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп'яніння або відмову від проходження огляду з метою виявлення стану сп'яніння, інші грубі порушення законів, ОСОБА_8 працівника прокуратури і Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури.

Проступком, який ганьбить честь та гідність, порочить працівників прокуратури, є дія чи бездіяльність, яка хоча і не є злочинною, але за своїм характером несумісна з високим званням прокурора і робить неможливим виконання ним своїх службових обов'язків; грубе порушення загальноприйнятих норм і правил поведінки, що принижує авторитет державної служби - органів прокуратури. Прокурори зобов'язані сприяти підвищенню позитивного іміджу та авторитету органів державної влади і прокуратури, зокрема, дорожити своїм ім'ям та статусом, не допускати та уникати ситуацій, що дискредитують орган держаної влади або ганьбить репутацію прокуратури.

У даному випадку поняття «ганебний вчинок» є оціночною категорією, і відповідно, рішення про визнання вчинку, скоєного підлеглим працівником, ганебним, належить керівнику прокуратури.

Із вступної частини Наказу №13 дк від 15 липня 2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» (Т.1 а.с.20-21, Т.3 а.с.170) можна виділити наступні обставини, які лягли в основу для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності:

- факт викриття національним антикорупційним бюро України у ході досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_1 та інших посадових осіб органів прокуратури Тернопільської області;

- факт повідомлення 27 лютого 2016 року ОСОБА_1 про підозру у вчиненні корупційного злочину;

- факт набуття вказаною подією суспільного резонансу та завдання в такий спосіб шкоди авторитету органів прокуратури України;

- підтвердження службовим розслідуванням позаслужбових стосунків ОСОБА_1 з іншими працівниками прокуратури з метою одержання неправомірної вигоди.

З аналізу зібраних в ході судового розгляду справи по суті доказів, суд прийшов до переконання, що вищеописані обставини найшли своє підтвердження.

Як описано вище, і не заперечувалось сторонами, Національним антикорупційним бюро України, проводиться досудове розслідування в кримінальному проваджені №0000003 про вчинення кримінального правопорушення службовими особами органів прокуратури Тернопільської області, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, підозрюваним в якому серед інших є ОСОБА_1

27 лютого 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.27 ч.3 ст.368 КК України, а саме: в пособництві в одержанні службовою особою неправомірної вигоди у великому розмірі для себе чи третьої особи за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища за попередньою змовою групою осіб, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, яка 14 липня 2016 року була змінена (т.3 а.с.206-215).

Висновок службового розслідування та зібрані в його ході матеріали, на дуку суду також, підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку (Т2 а.с.1 Т.3 а.с.132).

Так, в ході службового розслідування було встановлено факти, які свідчать про вчинення дисциплінарного проступку ОСОБА_1, а саме: ОСОБА_1, всупереч вимог ст.ст. 3, 7 Закону України «Про електронний цифровий підпис», п.п. 18, 19 постанови Кабінету Міністрів України №1452 від 28 жовтня 2004 року «Про затвердження Порядку застосування електронного цифрового підпису органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями державної форми власності», Інструкції щодо поводженнями з ключовими документами і носіями від 5 листопада 2012 року, затвердженої заступником Генерального прокурора України, надав свій електронний ключ доступу до ЄРДР ОСОБА_13 з метою використання його для зняття відомостей в ЄРДР щодо оголошення підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення.

При цьому судом не приймаються до уваги твердження представника позивача, з приводу того, що висновок службового розслідування не може слугувати належним та допустимим доказом винуватості позивача у вчиненні дисциплінарного проступку, оскільки саме службове розслідування та оформлення його результатів проведені з грубими порушеннями вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 24 вересня 2014 року №104.

Суд може частково погодитися, із доводами позивача та його представника з приводу того, що не всі обставини викладені у висновку службового розслідування відповідають фактичним обставинам, проте, це жодним чином не може спростовувати винність позивача у вчиненні дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури» та «одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.

Суд при цьому також враховує, ту обставину, що висновок службового розслідування для Генерального прокурора носить рекомендаційний характер і не зобовязує його приймати рішення, яке пропонують члени робочої комісії.

В свою чергу, на підтвердження того, що вищевказана подія набула суспільного резонансу, відповідачем до суду було надано відомості із загальнодоступної мережі «Інтернет» із публікаціями щодо дій ОСОБА_1, (т.1 а.с.97-102), що на думку суду, є вкрай негативним фактором для репутації та авторитету прокуратури Тернопільської області та викликає негативний громадський резонанс.

При цьому, суд вважає, що не заслуговують на увагу посилання позивача стосовно того, що на момент прийняття оскаржуваного наказу у відповідача були відсутні будь-які відомості щодо вироку, який набрав законної сили стосовно притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вчинення ним діяння, передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України, оскільки, підставою для звільнення позивача були порушення ОСОБА_8 працівника прокуратури, ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури і вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури.

Отже, відсутність обвинувального вироку суду у кримінальній справі не свідчить про відсутність в діях позивача ознак дисциплінарного проступку та не є перешкодою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Виходячи із системного аналізу Закону України "Про прокуратуру", Дисциплінарного статуту прокуратури України, суд зазначає, що і порушення ОСОБА_8, і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення працівником прокуратури як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Звільнення за порушення ОСОБА_8 може мати місце тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Таким чином, як вбачається з викладеного, рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності прийнято внаслідок вручення позивачу повідомлення про підозру у вчиненні злочину, а також на підставі відомостей, встановлених службовим розслідуванням, які об'єктивно засвідчують порушення позивачем ОСОБА_14 працівника прокуратури та скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури.

При цьому суд зазначає, що відсутність кримінальної відповідальності за вчинення певних дій не є тотожним із застосуванням дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, які дискредитують звання працівника прокуратури.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті рішення щодо звільнення позивача діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, та як суб'єкт владних повноважень під час розгляду справи довів суду правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваного наказу від 15.07.2016 року №13дк "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності", у зв'язку із чим вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу в частині його звільнення його з посади першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «молодший радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 28 травня 2014 року №892-к; задоволенню не підлягають.

Враховуючи правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного наказу, також не підлягають задоволенню похідні вимоги позивача в частині поновлення на посаді та в органах прокуратури, в частині визнання недійсним запису № 10 в трудовій книжці серії ДК № 370537 ОСОБА_1, вчинений 15 липня 2016 року начальником відділу роботи з кадрами прокуратури Тернопільської області, а також в частині стягнення з Генеральної прокуратури України середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 94 КАС України судових витрат по справі немає.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України та прокуратури Тернопільської області про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора України №13 дк від 15 липня 2016 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину "молодший радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 28 травня 2014 року №892к, поновлення ОСОБА_1 з 15 липня 2016 року на посаді першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури з відновленням класного чину "молодший радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 28 травня 2014 року №892к, визнання недійсним запису №10 в трудовій книжці серії ДК №370537 ОСОБА_1, вчинений 15 липня 2016 року начальником відділу роботи з кадрами прокуратури Тернопільської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 13 жовтня 2016 року.

Головуючий суддя Осташ А.В.

копія вірна

Суддя Осташ А.В.