Справа № 670/376/16-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 670/376/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Волкова О.М.

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

11 жовтня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Білоуса О.В. Курка О. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Віньковецького районного суду Хмельницької області від 01 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області про визнання бездіяльності незаконною, скасування незаконних рішень, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до Віньковецького районного суду Хмельницької області з позовом до Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області про визнання бездіяльності незаконною, скасування незаконних рішень, відшкодування моральної шкоди.

Постановою Віньковецького районного суду Хмельницької області від 01 липня 2016 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18.04.2016 року позивач звернулась до Нетечинецької сільської ради із письмовою заявою про виділення їй у користування земельної ділянки, що знаходиться біля її дому, яка ніким не використовується.

Вказана заява була предметом розгляду п'ятої сесії Нетечинецької сільської ради VІІ скликання від 27.04.2016 року, та рішенням цієї сесії відмовлено ОСОБА_2 у надані земельної ділянки, оскільки вона надана ОСОБА_3, а також у заяві ОСОБА_2 в порушення вимог Земельного кодексу України не вказала розміру бажаної земельної ділянки, цільового призначення і місця її розташування.

Розглядаючи даний позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення сесії Нетечинецької сільської ради від 27.04.2016 року в частині відмови у наданні їй земельної ділянки являються необґрунтовані, оскільки відповідач розглянув заяву позивачки та прийняв рішення згідно чинного законодавства і бездіяльності не допустив. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Земельним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами Держава делегувала органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади розпорядження землями відповідних територіальних громад, землями комунальної чи державної власності, та делегувала їм вирішення у встановленому законом порядку інших питань в галузі земельних відносин.

У відповідності до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен при розгляді питання про його цивільні права та обов'язки має право на відкритий та справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Складовою частиною справедливого судочинства, зокрема, є доступ до процедури зо всіма атрибутами контролю, тобто право на судовий контроль органів державної влади.

Частина друга й третя статті 55 Конституції України визначають, що права і свободи громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження до суду рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових та службових осіб, кожному гарантується право на землю.

Відповідно до вимог ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, і перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині 3 ст.123 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Питання регулювання земельних відносин, відповідно до п. 34 ч.1 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЗУ «Про місцеве самоврядування», спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ст.122 ч.1 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Стаття 59 ЗУ «Про землеустрій» визначає, що облік приватних інтересів при проведенні землеустрою на місцевому рівні, полягає у забезпеченні фізичним та юридичним особам рівних можливостей придбання у власність або користування, в тому числі на умовах оренди, земельних ділянок.

Відповідно до ч. 1ст. 121 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно до ч.2 ст.122 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно до ч.3 ст.122 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказаною нормою Земельного кодексу України визначено виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як встановлено судом, Нетечинецька сільська рада Віньковецького району Хмельницької області в оскаржуваному рішенні вказує, що підставами відмови у наданні ОСОБА_2 земельної ділянки так званого "Пустира" розміром 0,12 га в зв'язку з тим, що дана земельна ділянка надана рішенням сесії Нетечинецької сільська рада Віньковецького району Хмельницької області №8-32/2014 від 23.05.2014 року гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Суд вважає, що ці підстави є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам ЗК України.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідно до рішенням сесії Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області №8-32/2014 від 23.05.2014 року прийнято дати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) щодо надання у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_3 розміром 0,12 га. Крім того, рекомендовано гр. ОСОБА_3 замовити у землевпорядній організації виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) даної земельної ділянки протягом шести місяців та подати до сільської ради на затвердження.

Проте, матеріали справи не містять, а судом не здобуто доказів на підтвердження того, що гр. ОСОБА_3 замовив у землевпорядній організації виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) даної земельної ділянки та протягом шести місяців звернувся до сільської ради на затвердження.

А тому, враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки гр. ОСОБА_3 не використав своє законне право на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) даної земельної ділянки на протязі шести місяців, а тому вказане рішення сесії Нетечинецької сільська рада Віньковецького району Хмельницької області №8-32/2014 від 23.05.2014 року вичерпало свою дію в часі, внаслідок чого земельна ділянка так званого "Пустира" розміром 0,12 га є вільною та ніким не використовується.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення були порушені вимоги Земельного кодексу України, а тому вказане рішення являється протиправним та необґрунтованим, яке прийнято з порушенням норм чинного законодавства України.

Відповідно до п. «г» ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Щодо позовних вимоги про стягнення моральної шкоди колегія суддів звертає увагу на наступне.

В силу ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов'язковому з'ясуванню при вирішення справ про відшкодування моральної шкоди піддягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 25.05.2001 № 5 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказує на те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Пленум (пункт 9 постанови) також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Проаналізувавши обставини справи колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не представлено доказів, які вказують на наявність причинного зв'язку між заподіяною їй моральною шкодою і неправомірними діями відповідача зазначених доказів також, не здобуто судом під час судового розгляду.

Відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В силу пункту 3 частини 1 статті 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції вирішив скасувати частково.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Віньковецького районного суду Хмельницької області від 01 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області про визнання бездіяльності незаконною, скасування незаконних рішень, відшкодування моральної шкоди скасувати в частині відмови у визнані протиправним та скасувати рішення Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області в частині відмови у виділенні ОСОБА_2 земельної ділянки для власного користування.

В цій частині прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області в частині відмови у виділенні ОСОБА_2 земельної ділянки для власного користування.

Зобов'язати Нетечинецьку сільську раду Віньковецького району Хмельницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 18.04.2016 року про виділення земельної ділянки для власного користування.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Білоус О.В. Курко О. П.