Справа № 803/1399/16
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року Справа № 803/1399/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Дмитрука В.В.,

при секретарі судового засідання Гринчук Я.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Марцик Є.Г.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМСУ у Волинській області) про визнання неправомірним та скасування наказу від 07.09.2016 року про відмову у оформленні документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.09.2016 року позивачу було вручено повідомлення №0704/15 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою якого став наказ від 07.09.2016 року. Відмову було вмотивовано тим, що надана позивачем інформація не дає підстави кваліфікувати позивача як особу, що підпадає під пункт 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не погоджується із наказом від 07.09.2016 року, оскільки відповідач неналежно виконав обов'язок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що у випадку його повернення до країни громадянської належності його життю, здоров'ю та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через неможливість отримання захисту у країні походження.

Відповідач в поданих письмових запереченнях на адміністративний позов пред'явленні позовні вимоги заперечив, посилається на правомірність своїх дій та рішень та вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для його скасування немає. Просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача адміністративний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи №2016 LT 0023 встановлено, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в селі Джалаїр Джалілабадського району Республіки Азербайджан, за національністю азербайджанець, сповідує іслам, не одружений, з 2003 року по 2013 рік проживав в Україні, в м. Кіровоград, у 2013 році виїхав до країни походження Азербайджан, де проживав до 2015 року, на даний час знаходиться у Волинському ПТПІ.

04.08.2016 року позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 04.08.2016 року №04-01/439 була скерована до УДМСУ у Волинській області та отримана останнім 17.08.2016 року за вх. №6192 та взята до розгляду.

Наказом УДМСУ у Волинській області від 07.09.2016 року №53 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину Азербайджану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08.09.2016 року УДМСУ у Волинській області направлено позивачу повідомлення №0704/15 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі наказу, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно із частиною першою статті 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 07.09.2016 року, на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ у Волинській області від 07.09.2016 року №53, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із тим, що заява носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є очевидно необґрунтованою, у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З такими висновками відповідача суд погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року №1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 25.08.2016 року, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в селі Джалаїр Джалілабадського району Республіки Азербайджан, за національністю азербайджанець, сповідує іслам, з 2003 року по 2013 рік безперервно проживав з сім'єю в Україні в м. Кіровоград. У 2013 році виїхав до країни походження Азербайджан для того, щоб отримати документи, де відслуживши в армії 1,5 року та отримавши документи (паспорт, військовий квиток та закордонний паспорт) повторно 17.09.2015 року літаком прибув в Україну.

Під час проживання в України протягом 10 років з 2003 року по 2013 рік та після повторного прибуття в Україну у вересні 2015 року до компетентних органів держави із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

В поданій заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_3 просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у разі видворення його в країну походження до нього будуть застосовані повторні моральні та фізичні знущання зі сторони військової прокуратури та силових структур за те, що він виїхав за межі країни походження, будучи військовозобов'язаним. Крім того зазначив, що він тримав шлях до Німеччини, щоб об'єднатися зі своєю сім'єю, а в країні походження біженців, які тримають шлях до Європейського Союзу, за людей не рахують.

В анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказуючи на причини виїзду з Азербайджану ОСОБА_3 зазначив, що в країні походження системно порушувались його права як людини, його катували працівники військової прокуратури, тому що він відмовився повідомити їм про місце знаходження свого батька, якого розшукують за відмову вбивати людей під час Нагорно-Карабахського конфлікту у 1991 році. Крім того, він не має ніякого бажання захищати країну, в якій порушуються права людини.

Доказів, які б свідчили про переслідування чи погрози переслідування в країні походження, ОСОБА_3 не надав.

В ході проведеної 25.08.2016 року співбесіди позивач повідомив, що його особисто не переслідували за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи чи політичних переконань, також не зазнавав переслідувань з боку офіційної влади Азербайджану. Зі слів позивача, батьки та сестра нелегально переїхали до Німеччини, де отримали статус біженця. З метою добратись до батьків вирішив нелегально потрапити до Німеччини через територію Словацької Республіки.

08.06.2016 року на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб ОСОБА_3 був переданий на територію України у встановленому угодою порядку за незаконний перетин державного кордону в складі групи осіб з України в Словацьку республіку на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Княгиня».

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2016 року у справі №308/5953/16-а за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Азербайджану ОСОБА_3 про примусове видворення позов задоволено частково, примусово видворено позивача за межі України.

Суд погоджується із доводами представника відповідача, що позивачем не наведено даних про наявність будь-яких проблем із владою Азербайджану. Зокрема, відсутність заборони компетентних органів влади Азербайджану на виїзд ОСОБА_3 засвідчує той факт, що залишаючи країну своєї громадянської належності, використовував повітряний простір. При цьому, перетин кордону передбачає проведення відповідної перевірки документів, позивач безперешкодно отримав паспорт та без будь-яких проблем оформив відповідні документи та не був затриманий, що ставить під сумнів факт побоювання, а свідчить про те, що держава, громадянином якої він є, забезпечує його права як громадянина і він користується захистом країни своєї громадянської належності.

УДМСУ у Волинській області повно та об'єктивно використало актуальну інформацію про Азербайджан, у висновку від 07.09.2016 року є посилання на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел).

У зв'язку із вищенаведеним, суд вважає обґрунтованими висновки відповідача про те, що пояснення ОСОБА_3 про переслідування в країні його громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань в країні його громадянської належності та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Значна тривалість проміжку часу між виїздом з країни походження, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на думку суду, свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а також про те, що набуття захисту не було для нього пріоритетним завданням.

Крім того, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише після поміщення його у Волинський ПТПІ на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2016 року про видворення його за межі території України, суд розцінює як його бажання знайти шляхи легалізації перебування в Україні.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що УДМСУ у Волинській області було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу УДМСУ у Волинській області від 07.09.2016 року №53.

Таким чином, з наведених вище підстав в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 2, 69-72, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлено 11 жовтня 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В.Дмитрук