Справа № 2-а-4906/10/0270
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2010-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2010 р. Справа № 2-а-4906/10/0270 м. Вінниця

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Вільчинського Олександра Ванадійовича,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області

про: визнання протиправною бездіяльності, стягнення недоотриманої заробітної плати і щомісячного грошового утримання та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Державної судової адміністрації України, територіального управління Державної судової адміністрації України (далі відповідачі) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення недотриманої заробітної плати і щомісячного грошового утримання та зобовязання вчинити певні дії.

Позовні вимоги позивача, який з червня 1987 року працює, мотивовані тим, що в порушення ст. 130 Конституції України відповідачами протиправно допущено заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2006 року по день звернення до суду та по щомісячному грошовому утриманню за період з 01.01.2006 року по день звернення до суду. Як зазначив позивач, посадовий оклад, починаючи з вказаного періоду неправомірно обрахувався виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 332 грн., що встановлено Постановою КМУ України № 865 від 03.09.2005 року. Пункт 4-1 даної Постанови, яким передбачався розмір мінімальної заробітної плати для обчислення посадових окладів суддів, суперечить діючому законодавству, зокрема Конституції України та Закону України Про судоустрій України, а тому був скасований постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року, яка набрала законної сили.

У відповідності до заявлених позовних вимог позивач просить визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України та територіального управління Державної судової адміністрації України щодо непогашення перед ним заборгованості по заробітній платі та щомісячному грошовому утриманню, що виникла у звязку із застосуванням п. 4-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 р. № 1310 Про оплату праці суддів та Постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 р. № 1243 Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів; стягнути з Державної судової адміністрації України на свою користь заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01.01.2006 р. по 30.11.2010 р. в сумі 183 420 грн. та по виплаті щомісячного довічного грошового утримання за період з 01.01.2006 р. по 30.11.2010 р. в сумі 167 033 грн.; зобовязати Державну судову адміністрацію України та територіальне управління Державної судової адміністрації України відповідно до розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України Про Державний бюджет на 2010 рік від 27.04.2010 року №2154-VI, провести з 01.12.2010 року перерахунок розміру заробітної плати та щомісячного довічного грошового утримання; постанову допустити до негайного виконання.

В судове засідання позивач не зявився, проте надав заяву, в якій просить розгляд справи провести без його участі.

Представник Державної судової адміністрації України та територіального управління Державної судової адміністрації України в судове засідання не зявилась, проте надала суду заяву від 14.12.2010 року, в якій просила провести розгляд справи без її участі (а.с.37).

Також в наданих суду письмових запереченнях (а.с.38-39) представник відповідачів зазначила, що посадові оклади суддів можуть бути визначені лише виключно постановою Кабінету Міністрів України, а відтак у Державної судової адміністрації України відсутні правові підстави щодо донарахування позивачу заробітної плати та грошового утримання в зазначений період. Як стверджує відповідач, асигнування для збільшення окладів не були передбачені в Державних бюджетах України на 2006-2009 роки, а відтак не були передбачені і у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ.

Крім того представник відповідачів зазначає, що оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009 року було скасовано додаткову постанову Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2008 року, якою, в свою чергу, допущено поворот виконання постанови КМУ №865 від 03.09.2005 року, а тому і бездіяльність Державної судової адміністрації України не може бути визнана протиправною та кошти не можуть бути стягнуті. Враховуючи викладене, представник відповідачів просила суд у задоволенні позовних вимог до Державної судової адміністрації України та територіального управління Державної судової адміністрації України відмовити в повному обсязі.

Беручи до уваги те, що всі сторони скористались власним правом, передбаченим ч. 4 ст. 122 КАС України та клопотали суд про розгляд справи за їх відсутності, судовий розгляд справи в такому разі здійснено в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач з червня 1987 року працював суддею Козятинського районного суду Вінницької області, а з 1990 року працює суддею Шаргородського районного суду Вінницької області (в 2000 році обраний суддею безстроково).

Посадовий оклад судді Шаргородського районного суду Вінницької області встановлено в розмірі 2490 грн.

Розмір вказаного посадового окладу визначено схемою посадових окладів керівників та суддів місцевих загальних судів, відповідно до додатку 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів в розрахунку 7,5 мінімальних заробітних плат. При цьому розмір посадових окладів встановлено виходячи із 332 грн. мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 95 Кодексу законів про працю України, мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт).

Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до ст. ст. 9 і 10 Закону України Про оплату праці.

Згідно із ст. 9 Закону України Про оплату праці, яка визначає умови визначення розміру мінімальної заробітної плати, розмір мінімальної заробітної плати визначається з урахуванням потреб працівників та їх сімей, вартісної величини достатнього для забезпечення нормального функціонування організму працездатної людини, збереження її здоровя набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а також загального рівня середньої заробітної плати, продуктивності праці та рівня зайнятості.

Мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 10 цього ж закону встановлено, що розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, власників або уповноважених ними органів, які обєдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди, та переглядається залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Законами України Про державний бюджет України на 2006, 2007, 2008, 2009 роки, а також Законом України Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати встановлені наступні розміри мінімальної заробітної плати: у 2006 році: з 01.01. - 350 грн., з 01.07. - 375 грн., з 01.12. - 400 грн.; у 2007 році: з 01.01. - 420 грн., з 01.12. - 450 грн.; у 2008 році: з 01.01. - 515 грн., з 01.04. - 525 грн., з 01.10. - 545 грн., з 01.12. - 605 грн.; у 2009 році: з 01.01. - 605 грн., з 01.04. - 625 грн., з 01.07. - 630 грн., з 01.10. - 650 грн., з 01.11. - 744 грн.; у 2010 році: з 01.01. - 869 грн., з 01.04. - 884 грн., з 01.07. - 888 грн., з 01.10. 907 грн.

Як вбачається з позовної заяви та наданих письмових заперечень проти позову, сторони не оспорюють наявності обставин, встановлених у рішенні Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року. Представник ДСА України також не заперечує того, що відповідні перерахунки розміру заробітної плати, з урахуванням вказаних розмірів мінімальної заробітної плати, проведені не були.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КАС України, згідно з якою обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Щодо розміру заявлених позовних вимог суд дослідив подані позивачем розрахунки сум заборгованості заробітної плати та щомісячного грошового утримання, рішення кваліфікаційної комісії суддів Вінницької області від 26 липня 2002 року, розрахункові листи позивача за 2006, 2007, 2008, 2009, 2010 роки.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідачів та наданих у справу доказів суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів та діяльності суддів. У державному бюджеті для реалізації цього завдання окремо визначаються видатки на утримання судів та оплату праці суддів. Організаційне забезпечення судів загальної юрисдикції покладено на Державну судову адміністрацію України та її територіальні управління.

Статтею 14 Закону України Про судоустрій України передбачено, що однією з гарантій самостійності судів і незалежності суддів є належне матеріальне та соціальне забезпечення судді.

Відповідно до ст. 11 Закону України Про статус суддів та рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-1/2004, про офіційне тлумачення положень ч. 1 та ч. 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 3 Закону України Про статус суддів, гарантії незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального та соціального забезпечення, не можуть бути скасовані або занижені без відповідної компенсації. По своїй суті пільги, компенсації і гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів, або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається. Надання суддям таких пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від бюджетного фінансування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 Про оплату праці суддів затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, Вищих Спеціалізованих судів, апеляційних і місцевих судів, згідно з додатку 1-6. Посадові оклади, передбачені цією постановою встановлювались, виходячи із кількості розмірів мінімальної заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року № 1310 доповнено Постанову Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року пунктом 4-1 такого змісту: Установити, що розміри посадових окладів передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не проводиться.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року, що набула законної сили згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до держави Україна, Кабінету Міністрів України, Державного Казначейства України, Державної судової адміністрації України, про визнання протиправною бездіяльності та окремих положень постанови Кабінету Міністрів України №1310 від 31.12.2005 року визнано протиправною та скасовано п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року Про оплату праці суддів. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009 р. згадані судові рішення залишені без змін.

Таким чином, суд вважає, що вказаними рішеннями в повному обсязі відновлено положення Постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року Про оплату праці суддів у співвідношенні посадових окладів до розміру мінімальної заробітної плати, яка набрала чинності з 01.01.2006 року. Тобто, розмір посадового окладу суддів повинен встановлюватись виходячи з розміру мінімальної заробітної плати помноженому на відповідний коефіцієнт та змінюватись відповідно зі зміною розміру заробітної плати.

В рішенні Конституційного Суду України від 24.06.1999 року № 6-рп/99 у справі про фінансування судів зазначено, що видатки державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України Про статус суддів гарантії незалежності суддів не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Фінансове та матеріально-технічне забезпечення суддів і судів гарантується державою.

В рішенні Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, справа № 1-15/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), положення ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 130 Конституції України у взаємозвязку із положеннями ст. 11, 44 Закону України Про статус суддів створюють механізм захищеності судової влади, який Верховна Рада України повинна врахувати, приймаючи Державний бюджет України на відповідний фінансовий рік. Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів не забезпечує повного і незалежного здійснення правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією України права людини і громадянина на судовий захист.

Статтею 123 Закону України Про судоустрій України визначено, що розмір заробітної плати (грошового забезпечення) судді повинен забезпечувати його фінансову незалежність, визначається відповідно до закону про статус суддів та інших нормативно-правових актів щодо умов оплати праці суддів і не може бути зменшений.

З викладеного вбачається, що норми, які регулюють матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені відповідно ст. ст. 44, 45 Закону України Про статус суддів, не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації.

При цьому судом зясовано, що нарахування заробітної плати позивачеві проводилось без врахування відповідних положень, тобто не на підставі, що передбачено Конституцією та законами України, у звязку з чим утворилась заборгованість за період з 01.01.2006 року по листопад 2010 року в розмірі 183 420 грн.

Крім того, судом встановлено, що позивач одержує щомісячне грошове утримання працюючого судді, яке передбачене статтею 44 Закону України Про статус суддів.

Оскільки щомісячне грошове утримання працюючим суддям нараховується із сум щомісячної заробітної плати, яка з 01.01.2006 р. по даний час не відповідала вимогам постанови КМ України № 865 від 03.09.2005 р., то і по щомісячному грошовому утримання позивачу допущена заборгованість.

З матеріалів справи вбачається, що загальна сума заборгованості по щомісячному грошовому утриманню за період з 01.01.2006 р. по листопад 2010 року включно становить 167 033 грн.

Суд вважає, що причиною невиплати вказаних коштів є бездіяльність відповідачів у справі.

Так, згідно ст. 126 Закону України Про судоустрій України Державна судова адміністрація України здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів.

Відповідно ч. 2 п. 1 до Указу Президента України Про Положення про Державну судову адміністрацію України від 03.03.2003 року на Державну судову адміністрацію України покладено обовязок щодо організаційного забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, інших органів та установ судової системи, а ч. 4 п. 3 даного Указу передбачає, що основним завданням ДСА України є здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів та працівників судів.

Крім того, п. 4 Положення встановлено, що ДСА України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: готує матеріали для формування пропозицій до державного бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування; виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та діяльності кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів, органів суддівського самоврядування, інших органів і установ судової системи та ДСА України; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів.

Так як Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів передбачених в Державному бюджеті на утримання суддів, тому несе відповідальність за фінансове забезпечення кожного суду. А оскільки остання не виконала в повному обсязі вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року щодо нарахування та виплати заробітної плати та щомісячного грошового утримання позивачу, в її діях вбачаються очевидні ознаки бездіяльності, яка виходячи з обставин справи є протиправною.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що права та інтереси позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправною відповідної бездіяльності Державної судової адміністрації України та територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, а також стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі та щомісячному грошовому утриманню працюючого судді в звязку з порушенням термінів їх виплати в сумах, визначених наявними у справі розрахунками.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Однак, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а в матеріалах справи відсутні докази понесених ним судових витрат, суд дійшов висновку про відсутність підстав для такої компенсації.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 122, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України та територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо непогашення заборгованості перед суддею Трофімчуком Миколою Юхимовичем по заробітній платі та щомісячному грошовому утриманню, що виникла у зв'язку із застосуванням п. 4-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 р. № 1310 "Про оплату праці суддів" та Постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 р. № 1243 "Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів".

Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01.01.2006 р. по 30.11.2010 р. в сумі 183 420 (сто вісімдесят три тисячі чотириста двадцять) грн.

Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті щомісячного довічного грошового утримання за період з 01.01.2006 р. по 30.11.2010 р. в сумі 167 033 (сто шістдесят сім тисяч тридцять три) грн.

Зобов'язати Державну судову адміністрацію України та територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області відповідно до розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет на 2010 рік" від 27.04.2010 року №2154-VI, провести з 01.12.2010 року ОСОБА_1 перерахунок розміру заробітної плати та щомісячного довічного грошового утримання.

Постанову в частині виплати ОСОБА_1 заробітної плати та щомісячного довічного грошового утримання у межах стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена в порядку та в строки визначені ст. 186 КАС України. Набрання судовим рішенням законної сили визначено ст. 254 КАС України.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович