Справа № 160/369/16-а
Суддя: Корнелюк В. С.
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 160/369/16-а
Провадження № 2-а/160/17/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року. Локачинський районний суд Волинської області

у складі: головуючого - судді Корнелюка В. С.,

участю: секретаря - Гупалик А.С.,

представника відповідача - Кузьмича О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Локачах

справу за позовом ОСОБА_2 до Локачинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання провести перерахунок пенсії,

в с т а н о в и в :

25 серпня 2016 року позивач звернулась з позовом до суду про оскарження рішення відповідача про відмову в перерахунку пенсії, мотивуючи його наступним. Вона перебуває на обліку в Локачинському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до закону України "Про державну службу" в розмірі 90% заробітної плати.

У зв'язку з тим, що постановою КМУ "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" від 09.12.2015 року №1013 посадові оклади службовців підвищилися на 25 відсотків, вона звернулась до відповідача із заявою про перерахунок пенсії по довідці про заробітну плату з останнього місця роботи, що подається для перерахунку пенсії непрацюючим державним службовцям. Проте рішенням від 16 серпня 2016 року їй у цьому було відмовлено.

Позивач вважає безпідставними доводи відповідача, позаяк норма закону №213 від 02.03.2015 року стосується виключно призначення, а не перерахунку вже призначених пенсій. Крім цього, положення не містить посилання на конкретні норми законів чи підзаконних актів щодо пенсійного забезпечення осіб, які скасовуються.

Враховуючи, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, на сьогодні Кабінетом міністрів України не визначено умови та порядок перерахунку пенсій, що є бездіяльністю держави щодо неприйняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, позивач вказує, що відповідач обмежує її право на пенсію в належному розмірі згідно із законодавством України.

Просить визнати неправомірними дії Локачинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо відмови в перерахунку призначеної пенсії.

Зобов'язати Локачинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області провести з 01.08.2016 року перерахунок розміру призначеної їй пенсії згідно зі ст.37-1 Закону України «Про державну службу» № 3723- XII ( в редакції, що діяла на дату призначення пенсії) з врахуванням підвищення з 01.12.2015р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015р. № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів, якою встановлено нові розміри посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати ) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" в розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати без обмеження її максимального розміру.

У судове засідання позивач не з'явилась. Від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача позову не визнав і вказав, що діючим законом "Про державну службу" не передбачено проводити перерахунки пенсії. Крім того, він вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду. Просить в задоволенні позову відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління статистики у Волинській області у судове засідання не з'явилась. Від неї надійшло пояснення в якому вона повідомила, що довідка про заробітну плату для перерахунку пенсії була видана 02.08.2016 року, а зміни до постанови правління Пенсійного фонду України "Про виконання рішень Окружного адміністративного суду м. Київа по справах № 2а-8893/12/2670, № 2а-4753/09/2670 № 15-1" щодо виключення абз. 3, 4 п.1, набули чинності 02.09.2016 року. Тобто після видачі даної довідки. Таким чином, дана довідка видана на законних підставах.

Оцінивши зазначені позивачем та повідомлені відповідачем обставини, суд вважає, що наявні достатні підстави для прийняття рішення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 21 грудня 1998 року перебуває на обліку в Локачинському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області та отримує пенсію за віком згідно з положенням статті 37 Закону України «Про державну службу».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 було підвищено посадові оклади працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери.

Маючи право на перерахунок пенсії згідно з ст. 37 Закону України «Про державну службу» (в редакції на момент виходу на пенсію), позивач у першій половині серпня 2016 року звернулась до відповідача із заявою про перерахунок пенсії державного службовця із розрахунку 90% від заробітної плати та надала довідку № Ш-37/14-38 від 02.08.2016 року, в якій відображена заробітна плата за посадою головного спеціаліста-економіста головного управління статистики у Волинській області з 01.12.2015 року.

Згідно з згаданою довідкою сума заробітної плати, на яку нараховуються страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, а з 01 січня 2011 року єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, становить 4133,60 грн.

Листом від 16.08.2016 року № 1680/02-30 Локачинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області повідомило позивачу, що їй відмовлено в перерахунку пенсії як державному службовцю із посиланням на те, що відповідно до пункту 2 прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» від 12 грудня 2015 року № 889-VIII утратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723 в тому числі і ст. 37-1 Закону, якою було передбачено проведення перерахунків пенсій державним службовцям.

Суд вважає, що дії відповідача по відмові у перерахунку позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» є протиправними, оскільки обмежують її конституційні права.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина перша статті 37 Закон України «Про державну службу» (в редакції на момент призначення пенсії позивачу) передбачала, що на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності загального трудового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі. За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

Пенсія позивача, як державного службовця, починаючи з 21.12.1998 року обчислювалась виходячи із 90% заробітної плати, з урахуванням стажу держслужбовця та службовця органів місцевого самоврядування, який становить більше 10 років, а саме 32 років 7 місяців, що не заперечується відповідачем.

Порядок та умови визначення розміру заробітної плати для перерахунку пенсій державним службовцям визначався постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 845 (в редакції до 01 червня 2015 року) «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії».

Згідно з абзацом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 845 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» (з наступними змінами) розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг або кваліфікаційні класи, класний чин або спеціальні звання, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», визначається за вибором особи, що звернулася за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, поспіль перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи поспіль перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2003 року № 581 встановлено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України після набрання чинності Законом України від 16 січня 2003 року № 432-IV «Про внесення змін до Закону України «Про державну службу» заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом України «Про державну службу», визначається в такому порядку: 1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, - на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку; 2) іншим пенсіонерам - на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок. При цьому, премія та інші надбавки враховуються в середніх розмірах стосовно визначених законодавством таких виплат у відповідному державному органі, з якого особа вийшла на пенсію, на момент виникнення права на перерахунок, якщо вони були фактично їй встановлені.

Відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України «Про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 2а-4753/09/2670» від 14 лютого 2011 року № 5-1, якою затверджено форму довідки про складові заробітної плати (за останні 24 календарні місяці роботи або за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», в довідці міститься графа «Інші виплати*», до якої вносяться відомості про отримані особою виплати, для яких не передбачені окремі графи, з подальшим розшифруванням цих виплат в рядку «*Інші виплати» та зазначено, що на всі виплати, включені в довідку, нараховано страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а з 01 січня 2011 року - єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Також, в довідці зазначається на підставі яких первинних документів зазначена довідка видана (особових рахунків, платіжних відомостей або інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату).

Виходячи з наявних у відповідача документів вбачається, що позивач на момент призначення пенсії державного службовця (грудень 1998 року) виконала усі необхідні умови для такого призначення, а тому мала право і на перерахунок такої пенсії згодом.

Підпункт 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» визначив, що у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисах установ, закладів та організацій, у тому числі за рахунок виплат, пов'язаних з індексацією, надбавок, доплат, премій, посадові оклади (тарифні ставки, ставки заробітної плати) працівників підвищуються відповідно до збільшення розміру посадового окладу працівника 1 тарифного розряду Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 (Офіційний вісник України, 2002р., № 36, ст. 1699), з встановленням з 1 грудня 2015 року у штатному розписі посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери.

Таким чином, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 845 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», позивач набула право і на перерахунок призначеної пенсії, виходячи з положень законодавства, що були чинні на момент виходу її на пенсію.

Відмовляючи позивачу у перерахунку пенсії відповідач посилається на те, що відповідно до пункту 2 прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» від 12 грудня 2015 року № 889-VIII утратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723 в тому числі і ст. 37-1 Закону, якою було передбачено проведення перерахунків пенсій державним службовцям.

Таким чином, відповідач вважає, що і перерахунок пенсії не повинен проводитись у звязку з відсутністю правової норми. Проте таку позицію відповідача суд визнає хибною з огляду на наступне.

Аналіз вищевикладеного положення дає підстави для висновку, що воно поширюється на тих осіб, яким пенсії призначаються (на теперішній час) спеціальними законами, а не на тих, яким вони вже призначені (в минулому часі).

Суд визнає, що застосування Локачинським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Волинської області норм закону, які обмежують конституційні права позивача на соціальне забезпечення, є прямим порушенням Конституції України, Європейської соціальної Хартії (ратифікованої Україною), Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Протоколів до неї та принципів верховенства права і законності.

Згідно зі статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень тому числі органів державної влади.

Відповідно до частин першої та третьої статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо гарантується на підставі Конституції України.

Згідно з частиною четвертою статті 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Конституція України має вищу юридичну силу, а Закон та інші нормативно-правові акти повинні прийматися на підставі Конституції України та повинні відповідати їй. Водночас із цим, наведеною нормою Конституції України передбачено, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантовано.

Пунктом 6 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки.

Стаття 37 Закону України «Про державну службу», до внесення в неї змін згідно з Законом № 889-VIII, надавала право державним службовцям на перерахунок пенсії, з урахуванням підвищень заробітної плати працюючим державним службовцям згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013.

Відтак, обіймаючи посаду державного службовця, позивач мала право на призначення їй пенсії згідно з нормами Закону України «Про державну службу», а як наслідок, і на перерахунок такої пенсії. Застосувавши до позивача Закон № 889-VIII, відповідач фактично звузив її соціальні гарантії на достатній рівень матеріального забезпечення по старості (за віком).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба в Україні це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про державну службу» регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів державної влади, прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до рішення Верховного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав свобод.

Частина перша статті 5 КАС України визначає, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, пункт 1 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (принцип законності) визначає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу (частина четверта статті 9 КАСУ).

В абзаці третьому пункту 4, абзацах другому, третьому пункту 7 мотивувальної частини свого рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп Верховний Суд України зазначив, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Верховний Суд України в рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп зазначив, що в Україні, як соціальній, правовій державі, політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених основним Законом України межах і відповідно до законів.

Згідно з пунктами 4, 23 частини 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, ратифікованої відповідно до Закону України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» № 137-V 14 вересня 2006 року, усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей та кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до розділу ІІ Конституції України право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод людини і громадянина. Таке право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням і забезпечується частиною другою та частиною третьою статті 22 Конституції України, згідно з якими конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.

Аналізуючи категорію «звуження змісту прав і свобод» Верховний Суд України в мотивувальній частині свого рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) констатував: «Зміст прав і свобод людини це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики» (абзаци пятий, шостий пункту 4).

Крім того, Верховний Суд України у своєму рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) роз'яснив своє розуміння словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому Верховний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного прав в жодному разі не може бути порушена».

Отже, визнання законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дій, внесення до них змін і доповнень стосовно зазначених у них прав і свобод людини і громадянина Верховний Суд України вважає скасування або обмеженням цих прав і свобод.

Відповідач, застосовуючи до спірних правовідносин Закон № 889-VIII, фактично допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод шляхом скасування або обмеження наданих державою соціальних прав, гарантій, пільг, компенсацій, які були встановлені законами України. Зазначене дає підстави вважати, що цим порушено приписи частин другої та третьої статті 22 Конституції України та частини 1 статті 58 статті 21 та 24 Конституції України.

Варто зазначити, що частиною другою статті 8 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (пункт 1), Україна визнала обовязковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання, вимог, які він виводить з цього принципу.

Європейський суд з прав людини ще в 1974 році у справі «Міллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви № 6849/72 від 16 грудня 1974 року) сформулював позицію щодо права власності громадянина на пенсію. Зокрема, у рішенні суду було зазначено, що у зв'язку із сплатою обов'язкових внесків до пенсійного фонду виникає право власності на пенсію щодо внесеної частини до цього фонду, а як наслідок і на підвищення розміру пенсійної виплати внаслідок її перерахунку.

Згідно зі змістом статті 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України»).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення від 2 березня 2005 року Європейського суду з прав людини MALTZAN and Others v. Germany). Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, сплата внесків із заробітної плати державного службовця надає право в майбутньому на використання позитивного права щодо перерахунку спеціального виду пенсії згідно з Законом України «Про державну службу».

Оскільки із заробітної плати позивача роботодавцями постійно утримувалися та сплачувалися до Пенсійного фонду України страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, тому, на переконання суду, дії відповідача є прямим втручанням у її право на мирне володіння особистим майном (пенсією), яка повинна бути перерахована, в тому числі, через великий рівень інфляції.

Із системного аналізу частини першої статті 7 Закону України «Про загальнобовязкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV вбачається рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обовязків стосовно сплати страхових внесків на загальнобовязкове державне пенсійне страхування.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобовязань порушує принцип соціальної, правової держави». А встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Також Конституційний суд України у рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за явими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Як зазначено в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як вказано у статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого рішення нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Станом на грудень 2015 року позивач досягнула пенсійного віку та виконала усі необхідні умови щодо призначення та отримання пенсії за віком, передбаченої Законом України «Про державну службу», у звязку з чим їй повинна виплачуватись така пенсія.

Враховуючи вищенаведене, та всупереч принципу верховенства права та законності, відповідач обмежив існуюче право позивача на пенсію за віком, а відтак його дії є протиправними.

Відповідно до вимог статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

У системі аналізу спірних правовідносин, враховуючи протиправність дій Локачинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області, які полягають у відмові здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії, порушене її право підлягає захисту відновленням такого права шляхом зобовязання відповідача вчинити певні дії, а саме, перерахувати та виплатити позивачу пенсію згідно з Законом України «Про державну службу», виходячи із 90% від заробітної плати, що включена в надану нею відповідачу довідку.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» перерахунок пенсії здійснюється у наступні строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Таким чином, вимоги позивача підлягають до повного задоволення.

Доводи Локачинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області, наведені у запереченнях проти адміністративного позову, а також щодо порушення строку звернення позивача до суду, спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними судом у даній постанові нормами права.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи, тому судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст.11, 17, 18, 71, 94, 99, 160, 161, 162, 167, 186, 254 КАС України, п. 2 ч.4 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.37-1 Закону України «Про державну службу» № 3723- XII ( в редакції, що діяла на дату призначення пенсії), ст.ст. 19, 22, 58 Конституції України, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1013, суд,

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати дії Локачинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області неправомірними щодо відмови в перерахунку призначеної ОСОБА_2 пенсії згідно зі ст. 37-1 Закону України « Про державну службу» № 3723- XII ( в редакції, що діяла на дату призначення пенсії) з врахуванням підвищення з 01.12.2015р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів", якою встановлені нові розміри посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та довідки Головного управління статистики у Волинській області про заробітну плату, що подається для перерахунку пенсії непрацюючим державним службовцям.

Зобов'язати Локачинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області провести з 01.08.2016 року перерахунок розміру призначеної ОСОБА_2 пенсії згідно зі ст.37-1 Закону України «Про державну службу» № 3723- XII ( в редакції, що діяла на дату призначення пенсії) з врахуванням підвищення з 01.12.2015р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015р. № 1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів", якою встановлено нові розміри посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати ) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери в розмірі 90 відсотка від суми заробітної плати, викладеної в довідці Головного управління статистики у Волинській області про заробітну плату, що подаєтеся для перерахунку пенсії непрацюючим державним службовцям, №Ш-37/14-38 від 02.08.2016 року без обмеження її максимального розміру.

Стягнути з Локачинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області на користь держави судові витрати в сумі 1102 гривні 40 копійок.

Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня її прийняття і може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом цього ж строку, з дня отримання копії постанови, через Локачинський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя Локачинського районного суду В. С. Корнелюк