Справа № 802/1136/16-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2016-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 жовтня 2016 р. Справа № 802/1136/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Мультян М.Б.,

Суддів: Вільчинського О.В.

ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання: Крисько І.В.

позивача: Ч ОСОБА_2 Муххамада Ашфака

перекладача: Валаіт Сухаіла Пак

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Ч ОСОБА_2 Муххамада Ашфака

до: Державної міграційної служби України

про: визнання протиправними дій та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся Ч ОСОБА_2 Муххамад Ашфак до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій та скасування рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідачем протиправно та незаконно прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 375-16 від 15 липня 2016 року, яке підлягає скасуванню, оскільки відповідач не врахував наявність сім'ї у позивача та не перевірив той факт, що на момент подання відповідних документів Ч ОСОБА_2 Муххамад Ашфак не був визнаний в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а лише тимчасово перебував під захистом Республіки Італія не отримавши статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні позивач просив задовольнити адміністративний позов з урахуванням обставин, які викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, які обґрунтовані тим, що аналізом матеріалів особової справи позивача було встановлено відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 статті 1 вищевказаного Закону, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у разі повернення до країни громадянської належності.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, оцінивши наявні у справі докази, на засадах всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

22 березня 2016 року Ч ОСОБА_2 Ашфак звернувся до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із матеріалами справи № 2016VN0001 з яких встановлено, що Ч ОСОБА_2 Ашфак ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у ОСОБА_4, у м. Равалпінді. За національністю пакистанець, пенджабі, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова пенджабі, крім того, володіє урду, знає трохи англійську мову.

З 2001 року по 2005 рік навчався у початковій школі м. Равалпінді.

Відповідно до протоколів співбесіди позивач повідомив, що працював у ресторані "Алі баба" м. Рим приблизно до 2011 року. У 2012 році працював у Мілані, розносив рекламу приблизно 6-7 місяців.

Ч ОСОБА_2 Ашфак повідомив, що 17 серпня 2014 року прибув в Україну літаком із Італії, де проживав сім років.

Позивач зазначив, що прибув в Україну з метою одруження із ОСОБА_5 з якою познайомився за допомогою мережі Інтернет та на її запрошення приїхав на територію України на термін з 16 червня 2014 року по 16 грудня 2014 року.

22 березня 2016 року Ч ОСОБА_2 Ашфак звернувся до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Підставою для виїзду із ОСОБА_4 і як наслідок звернення до відповідача стали побоювання повернутися до ОСОБА_4, оскільки люди з партії PML вб'ють його.

За результатами розгляду особової справи № 2016VN0001 Ч ОСОБА_2 Ашфак управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області дійшло висновку про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 13 від 11 квітня 2016 року на підставі ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_4 Ч ОСОБА_2 Ашфак.

За результатами розгляду особової справи № 2016VN0001 громадянина ОСОБА_4 Ч ОСОБА_2 Ашфака управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області дійшло висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 375-16 від 15 липня 2016 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29 липня 2016 року в приміщенні управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області позивача повідомлено, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів враховує наступне.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671).

Згідно із п. 1 ст. 1 Закону № 3671 (тут і далі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно зі ст. 1 Закону № 3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом № 3671 визначені також уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 (далі Положення № 360), центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, є Державна міграційна служба України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

Згідно зі ст.10 Закону рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

ОСОБА_6 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" №8043/04 від 27.04.2004 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Отже, заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Так, відповідно до протоколу співбесіди від 25 березня 2016 року позивач зазначає: У січні 2007 року я виїхав із ОСОБА_4. Спочатку прибув в Іран де перебував 15 днів, потім в Туреччину і був там 10 днів. Потім я приїхав в Італію. В Італії я жив 3 роки нелегально і 4 роки легально. Я звертався із заявою про надання статусу біженця, мені видали документ. Статус біженця мені не надали, а надали гуманітарний захист. В Італії я проживав у різних містах, у серпні 2014 року я приїхав до України.

На запитання "З якою метою приїхали в Україну?" Ч ОСОБА_7 Ашфак відповів, що я їхав для одруження із дівчиною, з якою познайомився за допомогою мережі Інтернет приблизно у 2013 році.

На запитання "Назвіть докладно причини виїзду із країни постійного проживання та Італії?" Ч ОСОБА_7 Ашфак відповів, що із ОСОБА_4 я виїхав тому, що мені повідомив друг мого батька що мене розшукували, а саме із пакистанської мусульманської ліги.

На запитання "ОСОБА_8 розшукували?" Ч ОСОБА_7 Ашфак відповів, що був конфлікт між партією, членом якої був мій батько. Зазначені події були у 2005 році.

Також на питання посадової особи Управління ДМС України у Вінницькій області, стосовно "Які є побоювання у разі повернення в свою країну?" Ч ОСОБА_7 Ашфак відповів, що не боїться нічого, у нього там нічого не залишилось.

Під час заповнення Анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22 березня 2016 року Ч ОСОБА_2 Ашфак у п.4.4. анкети зазначив, що фізичне насильство до нього не застосовувалось, жодного разу позивача не затримували, фізичне та психологічне насильство до нього не застосовувалось.

Окрім того, на запитання "Протягом якого часу Ви жили в Італії і, що вам повідомили, відмовили у наданні статусу біженця в Італії?" Ч ОСОБА_7 Ашфак відповів, що я там жив сім років. Мені сказали, що мене визнали біженцем, а документи написати - не сказали.

На запитання "Ви маєте намір повернутися на Батьківщину? Якщо так то за яких умов?" Ч ОСОБА_7 Ашфак відповів якщо мене повернуть в ОСОБА_4 то мене там знайдуть і уб'ють. По-друге у мене тут сім'я і я не можу їх залишити. Також в судовому засіданні позивач повідомив що отримання в Україні статусу біженця для нього неважливо, оскільки єдина його мета залишитись із своєю сім'єю. Звернувся до суду, оскільки не знає іншого шляху залишитись з дружиною та дочкою.

Надаючи оцінку зазначеним доводам, суд виходив з того, що відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року. Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

Ситуація військового конфлікту у ОСОБА_4 та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак, при аналізі підстав отримання додаткового захисту слід аналізувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту в сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами позивача, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, не маючи планів повернення на Батьківщину тощо.

Факту, що позивач був об'єктом переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент звернення до відповідача, наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди не встановлено.

Посилання позивача на політичну діяльність як на підставу для визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає необґрунтованими, оскільки інформація, наявна у джерелах, які є у відкритому доступі, стосується загалом усіх жінок та чоловіків, у тому числі, країни-походження позивача.

Тобто, відомості, які надав позивач, носять загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно нього за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На думку суду, що побоювання позивача за свою політичну діяльність є надуманими та не підтверджуються відповідними доказами.

Окрім того, представником відповідача у судовому засіданні зазначено, що пояснення позивача є суперечливими, мають суттєві хронологічні розбіжності, викликають недовіру та не доводять обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, зазначені факти позивачем не є підставою для набуття статусу біженця відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких підстав колегія суддів вважає, що всі вищенаведені факти вказують на те, що звернення позивача з заявою про надання статусу біженця викликано лише необхідністю офіційно отримати право проживання в Україні, а не наявністю побоювань щодо можливих переслідувань.

З огляду на викладене вище колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не наведено переконливих доказів, які б свідчили про переслідування його на батьківщині, а його посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В матеріалах справи наявний мотивований висновок управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, згідно з яким доцільно відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При перевірці об'єктивної та суб'єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

При прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника та інші обставини необхідні для прийняття такого рішення, і обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, з огляду на матеріали справи, колегія суддів вважає, що позивачем не наведено ґрунтовних аргументів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Суд відмічає, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 70 КАС України, які б підтверджували протиправність прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, повністю виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення.

Відповідно до статті 71 кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, з дотриманням вимог ч. 3 статті 2 КАС України, в зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням вимог ст. 94 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір позивачу не присуджується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_9

Судді ОСОБА_10

ОСОБА_1