Справа № 2а-5686/12/1070
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 року м. Київ К/800/35753/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Олендера І.Я., Юрченко В.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 04.02.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2013 у справі №2а-5686/12/1070 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Київської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 04.02.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2013, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Київської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовлено, провадження у справі в частині вимог про скасування акту перевірки - закрито.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 02.07.2013 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 09.07.2013 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Київського окружного адміністративного суду від 04.02.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2013 та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції..

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», підпунктів 60.1.1, 60.1.2, 60.1.3 пункту 60.1, пункту 60.4 статті 60, пункту 198.6 статті 198, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», статей 203, 207, 929, 930 Цивільного кодексу України, частини другої статті 72, статей 2, 7, 8, 9, 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами за відсутності сторін.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Київської області Державної податкової служби проведено планову виїзну документальну перевірку суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 щодо дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2010 по 31.12.2011.

Перевіркою встановлено порушення позивачем положень статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 №13-92 та пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України; підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України.

За результатами перевірки Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Київської області Державної податкової служби складено акт від 08.05.2012 №101/17-2/ та прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.06.2012 № про збільшення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в загальній сумі 363217,00грн., в тому числі 295870,00грн. основного платежу та 67347,00грн. штрафних (фінансових) санкцій; від 27.06.2012 № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 392674,00грн., в тому числі 350318,00грн. основного платежу та 42356,00грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Фактичною підставою для прийняття спірних рішень став висновок податкового органу про відсутність реального здійснення господарських операцій між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дормашавто», Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ліол», Товариством з обмеженою відповідальністю «Торг Вест Лайн», Товариством з обмеженою відповідальністю «ТВК «Град».

Вказані вище податкові повідомлення-рішення оскаржувалися позивачем в адміністративному порядку.

Так, рішенням Державної податкової служби у Київській області від 14.09.2012 №421/Г/10-206/471,472-1159 було залишено без змін податкове повідомлення-рішення від 27.06.2012 № та скасовано податкове повідомлення-рішення від 27.06.2012 № в частині нарахування штрафних (фінансових) санкцій з податку з доходів фізичних осіб в сумі 340,00грн.

У зв'язку з викладеним Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Київської області Державної податкової служби було прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.09.2012 №, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в загальній сумі 362877,00грн., у тому числі 295870,00грн. основного платежу та 67007,00грн. штрафних (фінансових) санкцій; від 27.09.2012 №, яким позивачу визначено грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 392674 грн., в тому числі 350318,00грн. основного платежу та 421356,00грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Рішенням Державної податкової служби України від 17.10.2012 №1851/0/141-12/Г/10-2315 було залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 27.06.2012 № та від 27.06.2012 № з врахуванням рішення Державної податкової служби у Київській області від 14.09.2012 №421/Г/10-206/471,472-1159 (за результатами якого було прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.09.2012 № та від 27.09.2012 №).

Враховуючи положення підпункту 60.1.2 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України, згідно з якими податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування грошових зобов'язань, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що податкове повідомлення-рішення від 27.06.2012 № вважається відкликаним, у зв'язку із його скасуванням в частині нарахування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 340,00грн., а податкове повідомлення-рішення від 27.09.2012 № було відкликане у зв'язку з допущенням технічної помилки листом Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Київської області Державної податкової служби від 18.10.2012 №3929/Г/17-228

Таким чином, суди дійшли правильних висновків про те, що на момент розгляду справи чинними є податкові повідомлення-рішення від 27.06.2012 № та від 27.09.2012 №.

Відповідно до статті 13 Декрету Кабінету Міністрів «Про прибутковий податок з громадян» оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. До складу витрат безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать документально підтверджені витрати, як включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно пункту 177.3 статті 177 Податкового кодексу України для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат, є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку та наявність первинних документів, оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Проте, слід наголосити, що наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.

В процесі розгляду даної справи суди першої та апеляційної інстанцій, дотримуючись вищезазначеного, з достатньою повнотою дослідивши первинні документи, складені за наслідками здійснення операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Дормашавто», Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ліол», Товариством з обмеженою відповідальністю «Торг Вест Лайн» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТВК «Град», дійшли обґрунтованого висновку про відсутність факту реального виконання спірних операцій, виходячи не лише з якогось окремого недоліку, а усіх доказів у їх сукупності.

Так, судами були досліджені такі первинні документи: договір транспортного експедирування від 19.07.2010 №19/07-2010, договір про надання транспортно-експедиторських послуг від 21.01.2011 №19/07-2010, договір транспортного експедирування від 29.09.2011 №29/911, договір транспортного експедирування від 21.01.2011 №210111; акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні; договори поставки від 05.01.2011 №ЛІ-16, видаткові, податкові накладні та рахунки-фактури.

Вказаними договорами про транспортно-експедиторські послуги передбачено, що експедитор зобов'язується надавати від свого імені, за рахунок і по дорученню замовника комплекс транспортно-експедиторських послуг, які пов'язані із організацією перевезень вантажів, відповідного оформлення такого перевезення, забезпечення відправки та доставки вантажу; для організації кожної конкретної послуги по перевезенню замовник надсилає експедитору відповідну заявку; експедитор надає клієнту документи про властивості вантажу, умови його перевезення; після виконаних робіт клієнту надається акт виконаних робіт та товарно-транспортна накладна.

Разом з тим, позивачем не надано доказів, які б підтверджували фактичне виконання вищезазначених умов договорів.

Судами також обґрунтовано взято до уваги, що відповідно до положень статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом, який відображає шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Позивачем також не було надано жодних товаросупровідних документів (маршрутних листів, товарно-транспортних накладних, довіреностей тощо), які б підтверджували факт здійснення перевезення товарів з відображенням конкретної інформації щодо виду вантажу, шляху прямування, оформлення перевезень, пунктів відправки та призначення, тощо.

Посилання позивача на наявність підстав для скасування спірних податкових рішень з огляду на те, що Державною податковою службою України не надано відповідь на скаргу на податкові повідомлення-рішення від 27.09.2012 № та від 27.09.2012 № є необґрунтованими, оскільки рішенням Державної податкової служби України від 17.10.2012 №1851/0/141-12/Г/10-2315 було залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 27.06.2012 № та від 27.06.2012 № з врахуванням рішення Державної податкової служби у Київській області від 14.09.2012 №421/Г/10-206/471,472-1159 (за результатами якого було прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.09.2012 № та від 27.09.2012 №). Таким чином, скарга позивач була розглянута по суті та надана відповідь у порядку, встановленому законодавством.

Враховуючи викладене, за встановлених судами обставин, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо скасування податкових повідомлень-рішень є правильним.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування акту перевірки суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що висновки, викладені в акті податкового органу, складеного за результатом перевірки, не є предметом оскарження в адміністративному суді, оскільки не є обов'язковими ані для платника податків, ані для керівника контролюючого органу.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 04.02.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2013 у справі №2а-5686/12/1070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ І.Я. Олендер

__________________ В.П. Юрченко