Справа № 757/34785/16-а
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2016-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

12 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Желтобрюх І.Л.

за участю секретаря судового засідання: Строй Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту про стягнення недоплаченої частини одноразової грошової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

- стягнути з Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту невиплачену частину одноразової грошової допомоги у розмірі 132 996,25 грн.

- стягнути з Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту середній заробіток за час затримки станом на червень 2016 року - 92 396, 00 грн.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 серпня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 до Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту про стягнення недоплаченої частини одноразової грошової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку - залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, рішення прийнято з помилковим встановленням обставин справи.

Залишаючи адміністративний позов без розгляду, суд першої інстанції входив з того, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, встановлений ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Даючи правову оцінку викладеним обставинам, колегія суддів не погоджується з таким обґрунтуванням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.4 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Колегія суддів звертає увагу, що предметом даного адміністративного позову є стягнення недоплаченої частини одноразової грошової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Законодавець урегулював питання, пов'язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби спеціальними законами.

У даному випадку: Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби», Законом України «Про оплату праці» та підзаконними нормативно-правовими актами.

При цьому слід зазначити, що наявність спеціального закону не виключає можливості застосування до правовідносин, пов'язаних із проходженням громадянами публічної служби, окремих норм інших законів та норм трудового законодавства у випадках, передбачених спеціальним законом.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена у Верховний Суд України висловив свою позицію у постанові від 05 березня 2012 року №21-42а12.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №1-13/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці», положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Крім того, відповідно до ст.. 12 Конвенції МОП N 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» 1982 року, працівник, трудові відносини з яким було припинено, має право відповідно до національних законодавства й практики на:

a) вихідну допомогу або інші аналогічні види допомоги у зв'язку з припиненням трудових відносин, розмір якої залежить, зокрема, від стажу роботи й розміру заробітної плати, і котрі виплачуються безпосередньо роботодавцем або з фонду, створеного з внесків роботодавців.

Згідно з п.1 Постанови Кабінету Міністрів від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, спір пов'язаний із оспорюванням особою протиправних дій суб'єкту владних повноважень щодо невиплати грошового забезпечення, є спором щодо недотримання законодавства про оплату праці, відтак при вирішенні такого субсидіарному застосуванню підлягають положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, щодо строків звернення до суду, оскільки вказана норма є спеціальною.

З огляду на зазначене та положення ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, позивач має право звернутися до адміністративного суду за вирішенням вказаного спору без обмеження будь-яким строком, відповідно до приписів ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 30 січня 2014 року у справі К/800/59687/13.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що адміністративний позов містить позовну вимогу про стягнення з Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту середнього заробітку за час затримки виплати станом на червень 2016 року - 92 396, 00 грн.

Так, відповідно до ст.. 47 Кодексу законів про працю України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу, положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. 116, 117, 2371цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У мотивувальній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України вказано, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доцільність застосування до спірних правовідносин ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі Веllet v. Fгаnсе Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, основною складовою права на суд є право доступу, у тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_3 до Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту про стягнення недоплаченої частини одноразової грошової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Приписами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.199 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Виходячи із зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст. ст. 160, 199, 202, 205, 206, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 серпня 2016 року - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 серпня 2016 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 12.10.2016

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

І.Л. Желтобрюх

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Желтобрюх І.Л.

Безименна Н.В.