Справа № 2-а-4875/10/0270
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2011-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2011 р. Справа № 2-а-4875/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Альчука Максима Петровича,

при секретарі судового засідання: Колодійчук Олександр Вікторович

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1 - представник за довіреністю

відповідача : ОСОБА_2, ОСОБА_3 - представники за довіреностями

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: приватного підприємства "Автотрейд-Компані"

до: Вінницької митниці

про: визнання дій неправомірними

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов приватного підприємства "Автотрейд-Компані" до Вінницької митниці про визнання дій відповідача неправомірними та скасування рішень про визначення митної вартості товарів №401000009/2010/000202/1 від 30.08.2010 року та №401000006/2010/000319/1 від 19.10.2010 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що видані Вінницькою митницею позивачу картки відмови у прийнятті митної декларації за 401000009/2010/00209 та прийняті рішення про визначення митної вартості товарів №401000009/2010/000202/1 від 30.08.2010 року та №401000006/2010/000319/1 від 19.10.2010 року винесені з порушенням ч. 2 ст. 266 МК України, п. 14 Порядку декларування митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України, затвердженого Постановою КМ України № 1766 від 20.12.2006р., у звязку з чим позивачем зайво сплачено суму коштів за митне оформлення товару у розмірі 14283,39 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених в наданих суду письмових запереченнях № б/н від 28.12.2010 року, наголосивши на тому, що дії Вінницької митниці при видані карток відмови у прийнятті митної декларації та прийнятті рішення про визначення митної вартості товарів, відповідають вимогам діючого митного законодавства, а вимоги позовної заяви безпідставні та необґрунтовані, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно, всебічно, обєктивно дослідивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Приватне підприємство "Автотрейд-Компані" є суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності. На виконання умов договору купівлі-продажу на митну територію України було ввезено товар, а саме білково-вітамінно-мінеральні добавки для свиней (виробник Cargil (Polska) торгова марка LNВ), одержувачем якого є позивач.

Для проведення митного оформлення позивачем було подано ВМД № 401000009/2010/005195 від 26.08.2010 року та товаросупровідні документи. В даній декларації фактурна вартість товару була визначена відповідно до умов угоди та становила 87421грн. 59 коп. В декларації позивачем також визначено витрати на доставку товару, а саме на транспортування в сумі 6900 грн.

Розглянувши вказані документи, митний орган відкоригував ціну товару, встановивши її для нарахування митних зборів у розмірі 94321, 59 про що виніс рішення від 30.08.2010 року №401000009/2010/000202/1.

Також позивачем подавалась тимчасова митну декларація, у якій ціну товару визначено 88564,61 грн., відкориговану митницею вже до розміру 126300,18 грн. Відповідне рішення митного органу датоване 19.10.2010 року № 401000006/2010/000319/1

В подальшому, при подачі позивачем митної декларації заповненої за загальними правилами, відповідач зазначив, що має намір додатково підвищити вже кориговану ним ціну.

В свою чергу, як зясовано в судовому засіданні, Вінницькою митницею було запропоновано позивачу обґрунтувати заявлену ним митну вартість та надати для підтвердження додаткові документи, а саме: каталоги, специфікації, прейскуранти фірми виробника товару; калькуляцію фірми-виробника товару; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, що мають відповідні повноваження, згідно із законодавством; інформацію зовнішньоторговельних організацій про вартість товару.

З названим переліком декларант ознайомився, проте надати вказані документи відмовився, про що ним зроблено відповідний запис. Також позивач відмовився сплачувати митні платежі виходячи із відкоригованої митницею ціни товару.

За наслідками, митний орган видав позивачу ОСОБА_4 відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України № 401000009/2010/00209, в якій вказано вимоги, виконання яких забезпечує можливість прийняття ВМД, а саме: подання до оформлення нової ВМД з урахування рішення про визначення митної вартості від 19.10.2010 року, позивачем не виконано.

Як вбачається з матеріалів справи, проблемою даного спору є правильність визначення позивачем митної вартості та наявність підстав для визнання картки відмови недійсною. Суть спірних питань розподіляється між питаннями належного оформлення вантажної митної декларації та правильності визначення митної вартості товару.

У розумінні статті 259 Митного кодексу України митна вартість товарів, які переміщуються через кордон України є їх ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті. У відповідності до вимог частини 4 статті 260 цього Кодексу методи визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України та умови їх застосування встановлюються цим Кодексом. На підставі статті 262 Кодексу митна вартість товару та метод її визначення заявляються митному органу декларантом шляхом подання митної декларації.

Суд зазначає, що вантажна митна декларація (далі - ВМД) письмова заява встановленої форми, що подається митному органу і містить відомості про товари та транспортні засоби, які переміщуються через митний кордон України, митний режим, у який вони заявляються, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення митного контролю, митного оформлення, митної статистики, нарахування податків, зборів та інших платежів. Таке значення наведене в пункті першому Положення про вантажну митну декларацію, яке затверджене відповідно до статей 81, 86 Митного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 9 червня 1997 року № 574.

ОСОБА_4 відмови є рішенням митниці як субєкту владних повноважень, тобто способом реалізації владних управлінських функцій.

Порядок декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України та подання відомостей для їх підтвердження, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2006 року № 1766, який затверджений відповідно до статей 262 і 264 Митного кодексу України (надалі - Порядок).

Пунктом 2 даного Порядку передбачене визначення митної вартості товарів, як сукупність дій, які вчинюються декларантом та/або митним органом з метою визначення вартості товарів відповідно до положень Митного кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Судом вбачається, що нормами Митного кодексу України та порядком декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2006 р. №1766 (далі порядок №1766), не передбачено чітких підстав для витребування додаткових документів, натомість норми статті 267 МК України передбачають перелік витрат, які додаються до митної вартості, та відомостей, які впливають на її визначення.

Саме для підтвердження заявлених відомостей про митну вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, декларантом подаються документи, передбачені Митним кодексом України та Порядком №1766.

Відповідно до п. 11 Порядку, для підтвердження митної вартості товарів на вимогу митного органу декларант зобов'язаний подати додаткові документи. Для підтвердження заявленої декларантом митної вартості оцінюваних товарів можуть подаватися: договір з третіми особами, що пов'язаний з договором (контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця; рахунки про сплату комісійних, брокерських (посередницьких) послуг, пов'язаних з виконанням умов договору (контракту); відповідна бухгалтерська документація; ліцензійний чи авторський договір (контракт); каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) фірми - виробника товару; калькуляція фірми - виробника товару; копія вантажної митної декларації країни відправлення, а в разі, коли в такій країні товар розміщувався в митному режимі, яким не передбачено сплату податків і відповідно до якого товар перебував під митним контролем, - копія вантажної митної декларації, оформленої в попередній експорту митний режим; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, що мають відповідні повноваження згідно із законодавством; сертифікат про походження товару; відомості про якісні характеристики товару; інформація зовнішньоторговельних та біржових організацій про вартість товару та/або сировини.

Із змісту вказаної норми вбачається, що вона не зобов'язує позивача надати повний перелік документів відповідно до п. 11 Порядку. При цьому, саме формулювання вказаної норми - "можуть подаватися", вказує на те, що витребування таких документів може мати місце у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.

Як вбачається з декларації митної вартості в даній графі відповідачем зазначено про необхідність надання додаткових документів, які визначені на звороті, а саме: каталоги, специфікації, прейскуранти фірми виробника товару; калькуляцію фірми-виробника товару; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, що мають відповідні повноваження, згідно із законодавством; інформацію зовнішньоторговельних організацій про вартість товару.

Відповідно до абзацу другого вищезазначеного пункту посадова особа митного органу у графі 2 «для відміток митниці» декларації митної вартості (що є окремим документом) робить запис про необхідність подання додаткових документів, що підтверджують митну вартість товарів, із складанням переліку, зазначає дату і прізвище та ставить свій підпис. Декларант ознайомлюється з таким записом, зазначає під ним дату, прізвище та ставить свій підпис.

Як зясовано в судовому засіданні та вбачаться із матеріалів справи, надати вказані документи позивач відмовився, проте під час подання ВМД ПП «Автотрейд-Компані» були додатково подано наступні документи: інвойс № 2010379 від 16.08.2010 року, комерційний рахунок № 2010379 від 16.08.2010 року, договір купілі-продажу за яким даний товар імпортовано на територію України, додаткова угода від 16.03.2010 року, рахунок №2010379 у перекладі, реєстраційне посвідчення на товар за №АА-00674-04-08/1 від 07.12.2009 року, якісна специфікація товару.

Судом встановлено, що, в даному випадку, надані Вінницькій митниці документи повністю підтверджують заявлену позивачем митну вартість товару.

Відповідач не надав доказів того, що документи, подані позивачем для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів в достовірності наданої інформації.

Зокрема, відповідачем не наведено посилань на обґрунтованість сумнівів у заявленій позивачем митній вартості, посилання на обставини, визначені в статті 267 Митного кодексу України, або відомості про іншу вартість товару, завезеного позивачем.

Відповідно до п. 14 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.2006 № 1766, якщо декларантом не подано в установлений строк додаткові документи або якщо він відмовився від їх подання, митну вартість товарів визначає митний орган на підставі наявних відомостей згідно чинного законодавства.

Визначення митної вартості товарів, що ввозяться на митну територію України, здійснюється шляхом застосування методів, визначених у частині першій статті 266 МК України.

Виходячи із зазначеної норми, методами визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України є: метод оцінки за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (метод 1); метод оцінки за ціною договору щодо ідентичних товарів (метод 2); метод оцінки за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів (метод 3); метод оцінки на основі віднімання вартості (метод 4); метод оцінки на основі додавання вартості (метод 5); резервний метод (метод 6).

Відповідно до частин другої-п'ятої статі 266 МК України основним методом визначення митної вартості товарів є метод оцінки за ціною угоди щодо товарів, які імпортуються. У випадку, якщо основний метод при визначенні митної вартості товару не можна використати застосовується послідовно кожний із зазначених методів. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. Якщо митна вартість не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у ст.ст.267-272 МК України, або митний орган аргументовано вважає, що ці методи визначення митної вартості не можуть бути використані, митна вартість оцінюваних товарів визначається з урахуванням світової практики (резервний метод).

Доказів послідовного застосування методів визначення митної вартості товарів або доцільності застосування чи незастосування інших методів, першим відповідачем суду надано не було.

Таким чином, суд вважає, що у відповідача не було підстав для застосування резервного методу визначення митної вартості.

Методичними рекомендаціями із застосування окремих положень Митного кодексу України, що стосуються питань визначення митної вартості товарів, які імпортуються на митну територію України, затвердженими наказом Державної митної служби України від 31 січня 2007 р. № 74, чітко визначається наступне: п.3.1. під час здійснення митного контролю й митного оформлення окремих видів товарів, які визначені Держмитслужбою для поглибленого контролю за правильністю визначення їх митної вартості із застосуванням положень статті 265 Митного кодексу України, посадова особа митного органу, що здійснює такий контроль, використовує інформацію бази даних Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України, а також електронного та/або паперового бюлетеня "Огляд цін українського та світового товарних ринків", біржову інформацію про ціни на товари та/або сировину, інші інформаційні джерел", де наведено цінові характеристики таких товарів та/або сировини. Пункт 3.2. - при митному оформленні окремих видів товарів посадова особа митного органу, яка здійснює контроль за правильністю визначення митної вартості, обчислює прямі витрати на виробництво товару, зокрема сировину й матеріали та/або комплектуючі, що входять до складу цього товару, відповідно до інформації, надісланої Держмитслужбою. Пункт 3.3. - якщо заявлена декларантом митна вартість товару в результаті розрахунків нижча, ніж величина витрат, обчислена посадовою особою митного органу згідно з пунктом 3.2 цих Рекомендацій, то посадова особа митного органу повідомляє про це декларанта та запитує додаткові документи в підтвердження заявленої декларантом митної вартості, що визначені в п. 11 постанови Кабінету Міністрів України від 20.12.2006 № 1766. Пункт 3.4. передбачає, що якщо декларантом не надано в установлений законодавством термін вищезазначені додаткові документи або якщо він відмовився від їх подання, то митний орган відповідно до статті 265 Митного кодексу України має право зобов'язати його визначити митну вартість іншим методом, ніж він використав для її визначення.

Тобто, передбачається право митного органу зобов'язати декларанта визначити митну вартість іншим методом, однак не застосування резервного методу.

Судом не приймаються посилання відповідача на інформацію Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України (далі - ЄАІС ДМСУ), як на наявність обґрунтованих сумнівів щодо заявленої позивачем митної вартості, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 МК України, метод визначення митної вартості за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартості операції), використовується в разі, якщо: немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів; стосовно продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, що унеможливлюють визначення вартості цих товарів; жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не може бути зроблено відповідне коригування відповідно до положень частини другої цієї статті; покупець і продавець не є пов'язаними між собою особами або хоч і є пов'язаними між собою особами, але ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Відповідач не послався на обставини, які виключають використання першого методу.

За таких підстав, судом вбачається, що відповідач незаконно відмовив в митному оформленні товару за першим методом.

Таким чином суд вважає, що відповідач не довів правомірність прийняття спірних рішень відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначені рішення прийняті ним не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для їх прийняття, що посвідчує порушення першим відповідачем принципу обґрунтованості, визначеного пунктом 3 частини 3 статті 2 наведеного Кодексу.

Щодо вимоги позивача про зобовязання Вінницьку митницю прийняту митну декларацію подану ПП "Автотрейд-Компані", суд виходить з відсутності підстав для визнання декларації поданою, оскільки такі процедурні дії визначені відповідними нормативними актами, якими регулюються порядок подання в органи державної митної служби України митних декларацій, зокрема Митним кодексом України, а відтак суд не може підміняти орган державної митної служби щодо здійснення встановлених законодавством дій що передують прийняттю вказаних декларацій.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог позивача частково. Витрати по сплаті судового збору за приписами статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають присудженню позивачеві з Державного бюджету України відповідно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Вінницької митниці щодо винесення рішень про визначення митної вартості товару № 401000006/2010/000202/1 від 30.08.2010 року та № 401000006/2010/000319/1 від 19.10.2010 року.

Скасувати рішення № 401000006/2010/000202/1 від 30.08.2010 року та № 401000006/2010/000319/1 від 19.10.2010 року про визначення митної вартості товару.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь приватного підприємства "Автотрейд-Компані" 1 грн. 70 коп. судових витрат.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови оформлено: 10.01.11

Суддя Альчук Максим Петрович

04.01.2011