Справа № П/811/790/16
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2016-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2016 року Справа № П/811/790/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хилько Л.І., розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техніка і Технології" до Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техніка і Технології" (далі позивач, ТОВ "Техніка і Технології") звернулося до суду з адміністративним позовом до Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області (далі відповідач, Кіровоградської ОДПІ), в якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення № і № від 17 червня 2016 року

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновки акту перевірки, на підставі яких було прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства, і тому позивач вважає спірні рішення такими, що підлягають скасуванню.

Під час розгляду справи представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

В наданих суду запереченнях представник відповідача вказав, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті податковим органом відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в акті перевірки та запереченнях проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи приписи вимог ч. 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техніка і Технології" зареєстроване в якості юридичної особи виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради Кіровоградської області 01.07.2010 року. Основний вид діяльності за КВЕД: оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткуванням (46.61) (т.2,а.с.229-234).

Досліджуючи спірні правовідносини суд зазначає наступне.

На підставі наказу №1405 від 09.10.2015 року посадовими особами Кіровоградської ОДПІ проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ "Техніка і технології" з питань достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати податків та зборів, а також дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2014р. та з питань правильності нарахування , обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2014 р., результати якої оформлено актом №5/11-23-22-04/36584896 від 07.12.2015р. (т.1,а.с.13-241)

В акті перевірки податковим органом зафіксовано порушення:

- пп.14.1.11, пп.14.1.36, пп.14.1.257, п.14.1 стґ14, ст.102, п.135.1, п. 135.2, пп.135.5.4, п.135.5 ст.135, п.138.1, п.138.2, п.138.4, п.138.8, пп.138.10.3 п.138.10 ст.138, пп.139.1.1, пп.139.1.3, пп.139.1 9 п.139.1 ст. 139, пп.140.1.4 п.140.1 ст.140, п. 142.1 ст.142, п.143.1 ст.143 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток всього в сумі 226530 грн. ( в тому числі за І квартал 2012 р. 5001 грн., ІІ квартал 2012 р. 22884,00 грн., ІІІ квартал 2012 р. 6161 грн., 4 квартал 2012 р. - 7817,00 грн., 2013 рік 65623,00 грн., 2014 рік 119044,00 грн.);

- пп.192.1.1 п.192.1 ст.192, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.5, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 164230,00 грн. (в тому числі за 2012 рік 33189,00грн., за 2013 рік 24008,00 грн., за 2014 рік 107033,00грн.) та завищено суму від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту на суму 997,00 грн., а також завищено суму залишку від'ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (ряд.21 декларації) на суму 1046,00 грн.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки податковим органом прийнято:

податкове повідомлення - рішення № НОМЕР_1 від 23.12.2015р., яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 240 605,00грн., в тому числі за основним платежем 192484,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 48121,00 грн. ( т.2, а.с.9);

- податкове повідомлення - рішення № НОМЕР_2 від 23.12.2015р., яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 165094,00грн., в тому числі за основним платежем 132075,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 33019,00 грн. (т.2,а.с.11).

Позивач, не погодившись з зазначеними рішеннями оскаржив їх до ГУ ДФС у Кіровоградській області (т.2,а.с.16-23). За результатами оскарження, ГУ ДФС у Кіровоградській області частково скасовано податкові повідомлення - рішення (т.2,а.с.39 - 43).

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач оскаржив їх до Державної фіскальної служби України. За результатами оскарження, ДФС України частково задоволено скаргу підприємства.

Так, на підставі висновків акту перевірки, з урахуванням рішення ДФС України, Кіровоградською ОДПІ сформовано:

- податкове повідомлення - рішення № від 17.06.2016 р., яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток в розмірі 117 086,00 грн., тому числі за основним платежем 94308,80 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 23577,20 грн. (т.2,а.с.65);

- податкове повідомлення - рішення № від 17.06.2016 р., яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 29698,64 грн., тому числі за основним платежем 23758,31 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 5940,33 грн. (т.2,а.с.67).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Так, проведеною перевіркою встановлено, що станом на 01.01.12 та 31.12.14 у ТОВ "Техніка і технології" по контрагенту - постачальнику ФОП ОСОБА_1 наявна кредиторська заборгованість у сумі 11835 грн. за товари (послуги). Датою виникнення заборгованості є 29.11.11. Згідно з карткою по рахунку 631 проведено оплату за товар згідно з договором від 29.11.11 №ГТ000001657 у загальній сумі 42165 грн. та оприбуткування товарів (послуг) на суму 54000 грн. Кредиторська заборгованість за договором складає 11835 грн.

Згідно з поданими податковими деклараціями з податку на прибуток підприємства за період з 1.01.12 по 31.12.14, додатками ІД до декларацій встановлено, що сума кредиторської заборгованості ТОВ "Техніка і технології", що не стягнута після закінчення строку позовної давності ФОП ОСОБА_1 у загальній сумі 11835 грн. підприємством не була включена до складу доходів, що враховуються я при визначенні об'єкту оподаткування податком на прибуток у 2014 році.

Також, відповідно до даних бухгалтерського обліку у ТОВ "Техніка і технології" станом на

1.01.12 рахувалась кредиторська заборгованість по наступних підприємствах:

- ТОВ "АПК Розкішна" на суму 251.04 грн. Дата виникнення заборгованості 21.07.11. Згідно з карткою по рахунку 6811 отримано 21.07.11 авансовий платіж за товар на суму 1300 грн. (з ПДВ) за 15.08.2011 відвантажено товарів на загальну суму 1048,96 грн.;

- ТОВ "А.Т.К." в загальній сумі 1048,67 грн. Дата виникнення заборгованості 21.09.11. Згідно з карткою по рахунку 6811 отримано 21.09.11 авансовий платіж за товар в загальній сумі 2050 грн. (з ПДВ) та відвантажено товарів 22.09.11 на загальну суму 1001,33 грн.

При цьому, перевіркою встановлено, що кредиторська заборгованість по ТОВ АПК "Розкішна" та ТОВ "А.Т.К." відображена у бухгалтерському обліку у складі доходів, а саме списана на рахунок "нерозділені прибутки".

Станом на 01.01.12 у ТОВ "Техніка і технології" рахувалась кредиторська заборгованість

загальну суму 3795,36 грн. перед наступними контрагентами: ТОВ "Спецтехмаш-2" у сумі 235,80 грн. (з ПДВ); ТОВ "Септима Плюс" у сумі 220.06 грн. (без ПДВ); ФОП ОСОБА_2 у сумі 1422,50 грн. (без ПДВ); ФОП ОСОБА_3 у сумі 17 грн. (без ПДВ); ВАТ "Кіровоградське АТП 13555" у сумі 745 грн. (з ПДВ); ПП ОСОБА_4 у сумі 1155 грн. (без ПДВ), яка 31.12.12 в бухгалтерському обліку списана на рахунок 44 "Нерозподілені прибутки"

Станом на 01.01.14 у ТОВ "Техніка і технології" рахувалась кредиторська заборгованість на загальну суму 5318 грн., у т.ч.: ПП ОСОБА_5 у сумі 50 грн. (без ПДВ); ТОВ "ОСОБА_6 Кіровоград" у сумі 110,04 грн. (без ПДВ); ТОВ "Підприємство "КМК" у сумі 541,48 грн. (з ПДВ), ФОП ОСОБА_7 у сумі 1700 грн. (без ПДВ); АТ "Райффайзен банк ОСОБА_5" у сумі 2916,48 грн. (без ПДВ), яка 01.01.14 у сумі 2401,52 грн. та 01.07.14 у сумі 2916,48 грн. списані на рахунок "Нерозподілені прибутки.

В зв'язку з тим, що підприємством не було надано в повному обсязі документів, які б свідчили про переривання перебігу термінів позовної давності, посадовими особами податкового органу зроблено висновок, що позивачем завищено витрати, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування податку на прибуток підприємств на загальну сум 683328,00 грн. по операціям, щодо яких підтверджено реальність їх здійснення з контрагентами постачальниками.

Законодавчим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI.

Відповідно до пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з:

доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті;

інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Підпунктом 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 Податкового кодексу України встановлено, що інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Під безнадійною заборгованістю згідно з підпунктом 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України розуміється заборгованість, що відповідає одній з таких ознак:

а) заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності;

б) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, що не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії кредитора, спрямовані на примусове стягнення майна боржника, не призвели до повного погашення заборгованості;

в) заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією;

г) заборгованість, яка виявилася непогашеною внаслідок недостатності коштів, одержаних після звернення кредитором стягнення на заставлене майно відповідно до закону та договору, за умови, що інші дії кредитора щодо примусового стягнення іншого майна позичальника, визначені нормативно-правовими актами, не призвели до повного покриття заборгованості;

ґ) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством;

д) прострочена заборгованість померлих фізичних осіб, а також осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, недієздатними або оголошені померлими, а також прострочена заборгованість фізичних осіб, засуджених до позбавлення волі.

Отже, у разі якщо сума кредиторської заборгованості платника податку за отримані, але неоплачені товари (роботи, послуги) залишилася нестягнутою після закінчення терміну позовної давності, то у податковому періоді, на який припадає закінчення терміну позовної давності, платник податку повинен всю суму такої непогашеної кредиторської заборгованості, з урахуванням податку на додану вартість, включити до складу доходів, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Поняття та тривалість строку позовної давності закріплені у Цивільному кодексі України від 16.01.2003 №435-IV.

Так, згідно статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У силу положень статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини п'ятої цієї ж статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Так, в судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з постачальниками, зазначеними в акті перевірки було підписано акти звірки та були направлені листи про визнання боргу (т.2,а.с.69-77).

Крім того, судом встановлено, що станом на 01.01.2014 р. у ТОВ "Техніка і технології" рахувалась кредиторська заборгованість в сумі 5318,00 грн., в тому числі перед ПП ОСОБА_5 в сумі 50,00 грн. (без ПДВ), ТОВ "ОСОБА_6 Кіровоград" в сумі 110,04 грн. (без ПДВ), ТОВ "Підприємство "КМК" в сумі 541,47 грн., ФОП ОСОБА_7 в сумі 1700,00 грн. (без ПДВ); АТ "Райффайзен банк ОСОБА_5" в сумі 2916,48 грн. (без ПДВ).

При цьому, кредиторська заборгованість по зазначеним вище контрагентам виникла: ПП ОСОБА_5 14.09.2012 р., ТОВ "Підприємство "КМК" 09.04.2013 р., ФОП ОСОБА_7 01.03.2013 р., АТ "Райффайзен банк ОСОБА_5" 24.04.2013 р.

Проаналізувавши надані до суду документи, суд приходить висновку, що по зазначеним контрагентам не пройшов строк позовної давності три роки.

З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку, що податковим органом не доведено правомірності включення до складу інших доходів частини кредиторської заборгованості, стосовно якої не минув строк позовної давності.

Перевіркою правильності обчислення та відображення доходів і витрат за 2013 рік встановлено, що до складу витрат по рядку 06.4 "Інші витрати" віднесено 84704 грн., відповідно з наступною бухгалтерською проводкою: ДТ 79 та КТ 44 на суму 84 704,04 грн., тоді як даний запис не знайшов свого відображення та не відповідає даним оборотів рахунків, карток рахунків, головної книги за 2013 рік та не підтверджений первинними бухгалтерськими документами.

Враховуючи вищевикладене, податковим органом зроблено висновок, що підприємством безпідставно відображено по рядку 06.4 "інші витрати звичайної діяльності та інші операційні витрати" декларації з податку на прибуток за 2013 рік витрати, що не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку на суму 84704 грн., чим порушено вимоги пп. 139.1.9 п. 139.1 от. 139 Податкового кодексу України.

В судовому засіданні, представник позивача заперечуючи проти зазначеного порушення зазначив, що під час перевірки підприємством надано всі обороти рахунків, які відображають доходи та витрати підприємства, на підставі яких подано податкову декларацію. При цьому, в податковій декларації та в оборотах рахунків не зазначено зазначеної в акті проводки (т.2,а.с.83), що свідчить про безпідставне нарахування штрафних санкцій.

Крім того, перевіркою встановлено, що підприємством списано товарно-матеріальні цінності згідно з актами про списання на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування на загальну суму 55852,41грн., у т.ч.: 2013 рік у сумі 30837,55 грн., 2014 рік у сумі 25014,86 грн.

В судовому засіданні встановлено, що позивач здійснював облік покупців, що отримували новий товар при гарантійній заміні бракованого товару, у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби з зворотнім отриманням товару, що обліковувався на рахунку 281 (т.2,а.с.84-91).

Суд зазначає, що згідно з пп.140.1.4 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при визначені об'єкта оподаткування враховуються будь які витрати на гарантійний ремонт (обслуговування) або гарантійні заміни товарів, проданих платником податку, вартість яких не компенсується за рахунок покупців таких товарів, у розмірі, що відповідає рівню гарантійних замін, прийнятих/оприлюднених платником податку.

У разі здійснення гарантійних замін товарів платник податку зобов'язаний вести обліку покупців, що отримали таку заміну товарів або послуги з ремонту (обслуговування), у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби. Здійснення заміни товару без зворотнього отримання бракованого товару, або без належного ведення зазначеного обліку не дає права на збільшення витрат продавця такого товару на вартість замін. Порядок гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійних замін, а також перелік товарів, на які встановлюється гарантійне обслуговування, визначаються КМУ на підставі норм законодавства з питань захисту прав споживачів.

Згідно з вимогами абз. "є" пп.138.10.3 ст.138 Податкового кодексу України ( в редакції на час здійснення гарантійної заміни товарів), до складу інших витрат включаються витрати на збут, які серед іншого включають витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування.

Отже, з огляду на встановлені вищі обставини, суд приходить до висновку, що суму в розмірі 55852,41грн підприємством правомірно віднесено до складу витрат.

Перевіркою відомостей нарахування заробітної плати, журналів-ордерів по рахунку 66 "Розрахунки по заробітній платі", 81 "Витрати на оплату праці", відомостей валових витрат та первинних документів до них, встановлено, що протягом 2012-2014 років підприємством віднесено до складу витрат нараховані працівникам виплати за проживання на загальну суму 209333,00 грн., в т.ч.: IV квартал 2012 року на суму 18400 грн., 2013рік на суму 115450,00 грн., 2014 рік на суму 75 483грн.

Так, податковим органом зазначено, що оплата оренди житлових приміщень для проживання працівників є витратами на фінансування особистих потреб фізичних осіб і не пов'язана з провадженням господарської діяльності, тому відповідно до пп. 139.1 ст.139 ПК України не може включатись до складу витрат платника податку на прибуток.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що 28.09.2012 р. на підприємстві видано наказ №28.6-09-12 (т.2,а.с.92), згідно з яким передбачено можливість компенсації за проживання певним працівникам.

Крім того, зазначені податковим органом суми компенсацій працівникам нараховувались на підставі службових листів від працівників, разом з заробітною платою (т.2,а.с.93-101), а отже підлягали оподаткуванню.

Відповідно до вимог п.142.1 ст.142 Податкового кодексу України (в редакції на час відшкодування витрат на оплату житла) до складу витрат платника податку включаються витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають нараховані витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів, робіт, послуг, витрати на оплату авторської винагороди та за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін, (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами розділу IV цього Кодексу).

Отже, аналізуючи зазначені норми законодавства, суд приходить до висновку, витрати у вигляді оплати вартості житла працівнику включаються до складу фонду оплати праці, оскільки пов'язані з виконанням працівником його обов'язків, визначених трудовим договором та спрямованих на отримання підприємством економічної вигоди.

З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку, що підприємством правомірно віднесено до складу витрат нараховані працівникам виплати за проживання.

Так, в акті перевірки зазначено, що перевіркою актів на списання, журналів ордерів та головних книг по рахунку 281 "товари" встановлено списання у 2013 році товарно матеріальних цінностей на загальну суму 50340,54 грн.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що на підприємстві 08.01.2012 року видано наказ №8.1-01-12, відповідно до якого, в разі виявлення бракованого товару, що надійшов його слід використовувати в якості рекламного зразку на стендах (т.2,а.с.102).

Отже з огляду на наявність бракованого товару, який розміщено як зразок для вітрини для рекламних цілей (т.2,а.с.103), підприємством витрати за його придбання не було включено до податкової декларації з податку на прибуток. Крім того, представник позивача пояснив, що вартість бракованого товару включено до податкового кредиту, як такого, що використаний в господарській діяльності підприємства.

Так, перевіркою первинних документів, в т.ч. відомостей нарахування заробітної плати, заяв працівників на видачу матеріальної допомоги, журналів-ордерів по рахунку 66 "Розрахунки по заробітній платі", 81 "Витрати на оплату праці", відомостей валових витрат податковим органом встановлено, що протягом 2012 - 2014 роках підприємством віднесено до складу витрат нараховану працівникам нецільову матеріальну допомогу на загальну суму 67 380 грн., в т.ч.: І квартал 2012 року на суму 7 300грн., II квартал 2012 року на суму 3 030 грн., III квартал 2012 року на суму 12 500 грн.. IV квартал 2012 року на суму 6 800 грн., 2013 рік на суму 19 050 грн., 2014 рік на суму 18 700 грн.

При цьому, податковий орган вважає, що ТОВ "Техніка і технології" нараховану працівникам нецільову матеріальну допомогу не оподатковувало податком на доходи фізичних осіб, відповідно до пп. 170.7.3 п. 170.7 ст.170 розділу IV Податкового кодексу України. Отже, підприємством безпідставно віднесено до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, нараховану суму нецільової матеріальної допомоги на загальну суму 67 380 грн.

Відповідно до абзацу першого п.п.170.7.3 п.170.7 ст.170 Кодексу не включається до оподатковуваного доходу сума нецільової благодійної допомоги, у тому числі матеріальної, що надається резидентами - юридичними або фізичними особами на користь платника податку протягом звітного податкового року сукупно у розмірі, що не перевищує суми граничного розміру доходу, визначеного згідно з абзацом першим п.п.169.4.1 п.169.4 ст.169 ПК України, встановленого на 1 січня такого року (в 2011 році - 1320 грн.). Сума перевищення допомоги над вказаним розміром включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку згідно з п.п.164.2.19 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України і підлягає оподаткуванню у джерела виплати за ставками встановленими п. 167.1 ст.167 Податкового кодексу України.

Отже, виплата матеріальної допомоги прирівнюється до заробітної плати і вся сума такої допомоги включається до загального місячного оподатковуваного доходу платника податку і оподатковується за ставками, встановленими п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України, з урахуванням вимог п.164.6 ст.164 Кодексу лише за наявності в сукупності 2 обставин: 1) має систематичний характер, 2) така допомога надається всім або більшості працівників.

Відсутність хоча б однієї зі складових таких ознак виключає можливість прирівнювати матеріальну допомоги до заробітної плати і включення всієї суми такої допомоги до загального місячного оподатковуваного доходу платника податку та оподаткування її за ставками, встановленими п.167.1 ст.167 Кодексу, з урахуванням вимог п.164.6 ст.164 Кодексу.

Відповідно до долучених до матеріалів справи відомостей про нарахування коштів, судом встановлено, що зазначені суми матеріальної допомоги виплачені більшості працівників та носили систематичний характер (т.2,а.с.105-166).

Отже, проаналізувавши зміст зазначених статей, суд приходить до висновку, що в даному випадку матеріальна допомога прирівнюється до заробітної плати, а отже може бути віднесена до витрат підприємства.

В той же час, відповідач не надав суду докази на спростування таких доводів позивача.

Так, згідно з п. 44.1 ст. 44 зазначеного Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі статтею 1 зазначеного Закону господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначення, господарська операція пов'язана з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Так, згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України).

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту, зокрема, виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 цього Кодексу передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи зі змісту наведених вище норм, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

Отже наявність податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку на додану вартість, не є єдиною умовою формування податкового кредиту. При цьому будь-які документи, складені на підтвердження факту здійснення окремої господарської операції, набувають статусу документа за своїм суттєвим навантаженням лише у разі фактичності здійснення господарської операції, з приводу якої складається відповідний документ, тобто, зміст господарської операції превалює над її формою.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 цієї статті визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 44.1. ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. 2.1., 2.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Досліджуючи спірні правовідносини, суд встановив, що висновок відповідача, наведений ним в акті перевірки, ґрунтується на встановлених відповідачем фактах, які в цілому свідчать про безтоварність господарських операцій, що здійснювались між позивачем та його контрагентом ТОВ "Гатіора", на підставі яких був сформований податковий кредит з податку на додану вартість.

Судом встановлено, що відповідно до договору №ТТ00/218 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжміському сполученні від 11.11.2013 р. (т.2,а.с.78) ТОВ "Гатіора" зобов'язалось надавати ТОВ "Техніка і технологія" автотранспортні послуги згідно з заявками(т.2,а.с.78). Відповідно до заявки №834-00 218 від 11.11.2013 р. на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжміському сполученні, ТОВ "Гатіора" надано автотранспортні послуги на загальну суму 1700 грн. (т.2,а.с.79).

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій з ТОВ "Гатіора" представником позивача до матеріалів справи надано товарно - транспортну накладну від 11.11.2013 р. (т.2,а.с.80), податкову накладну №77 від 12.11.2013 р. (т.2,а.с.81) та акт №77 від 12.11.2013 здачі прийняття робіт (надання послуг) (т.2,а.с.82).

Господарські операції позивача підтверджені належним чином оформленими первинними документами, а укладені правочини не визнані у встановленому законом порядку недійсними, як і немає інших відомостей, які б свідчили про завищення позивачем валових витрат.

Судом встановлено, що податкові накладні отримані позивачем від контрагентів оформлені у відповідності до вимог п.201.1 Податкового кодексу України і містить необхідні реквізити, передбачені Податковим кодексом України.

Чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Так, у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2008 року в справі № 21-500во08, від 1 червня 2010 року в справі № 21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це спричиняє відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Враховуючи те, що судом не встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства в межах цього спору, застосування до нього штрафних санкцій є протиправним.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене вище, податкові повідомлення-рішення № і № від 17 червня 2016 року є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В процесі розгляду справи відповідачем не доведено суду правомірність оскаржуваного рішення, а відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 94 КАС України на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 2235,00 грн.

Керуючись ст.ст. 86, 94, 159-163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Техніка і технологія" - задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 17.06.2016 р., яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток в розмірі 117 086,00 грн., тому числі за основним платежем 94308,80 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 23577,20 грн.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 17.06.2016 р., яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 29698,64 грн., тому числі за основним платежем 23758,31 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 5940,33 грн.

4. Стягнути з Кіровоградської об'єднаної державної податкової ГУ ДФС у Кіровоградській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техніка і технологія" (ЄДРПОУ - 36584896) судовий збір у розмірі 2235,00 грн.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду ОСОБА_8