Справа № 2-а-5150/10/0270
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2011-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2011 р. Справа № 2-а-5150/10/0270

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Поліщук Ірини Миколаївни,

при секретарі судового засідання: Ткачук Вікторії Олексіївні

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Могилів-Подільський міськрайонний центр зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття

до: ОСОБА_2

про: стягнення суми матеріального забезпечення та вартості наданих соціальних послуг в сумі 5035 грн. 40 коп.

ВСТАНОВИВ :

13 грудня 2010 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся Могилів-Подільський міськрайонний центр зайнятості робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми матеріального забезпечення та вартості наданих соціальних послуг в сумі 5035 грн. 40 коп.

Позов мотивовано тим, що 02.12.2008р. та 11.12.2009р. ОСОБА_2 був зареєстрований в Могилів-Подільському міськрайонному центрі зайнятості, як такий, що шукає роботу. В зв`язку з відсутністю на ринку праці підходящої роботи та згідно поданих на ім`я директора центу зайнятості заяв йому було надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю. Внаслідок проведеної перевірки виявлено, що ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 18.10.2007р. Дана інформація умисно була прихована від центру зайнятості під час реєстрації так, як ОСОБА_2 підписано заяви про те, що на час звернення до служби зайнятості він не був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності. Оскільки, ОСОБА_2 під час перебування у статусі безробітного отримав допомогу по безробіттю на суму 5035,40 грн., позивач просить стягнути з нього дану суму.

Представник позивача, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач позов визнав у повному обсязі, несплату суми отриманої допомоги в добровільному порядку пояснив відсутністю коштів.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

У пункті 1 частини 1 статті 3 цього Кодексу справу адміністративної юрисдикції визначено як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 5 частини 2 статті 17 КАС встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

За змістом частини 4 статті 50 КАС суб'єкт владних повноважень може звернутись з адміністративним позовом до фізичної особи у випадках, установлених законом.

Частиною 1 статті 18 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-ХІІ "Про зайнятість населення" встановлено, що для реалізації державної політики зайнятості населення, професійної орієнтації, підготовки і перепідготовки, працевлаштування та соціальної підтримки тимчасово не працюючих громадян у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, створюється державна служба зайнятості, діяльність якої здійснюється під керівництвом Міністерства праці та соціальної політики України, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Державна служба зайнятості складається з: Державного центру зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України, центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських, районних, міськрайонних, міських і районних у містах центрів зайнятості, центрів організації професійного навчання незайнятого населення і центрів професійної орієнтації населення, інспекцій по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення.

У статті 19 цього Закону визначено обов'язки та права державної служби зайнятості, до яких, зокрема відносяться: розпоряджатися в установленому законодавством порядку коштами Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття; в установленому законодавством порядку подавати громадянам допомогу по безробіттю та матеріальну допомогу по безробіттю, припиняти і відкладати їх виплати.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України від 2 березня 2000 року № 1533-Ш "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Названа норма Закону є бланкетною та передбачає врегулювання відповідних правовідносин іншим нормативно-правовим актом, до якого, в даному випадку, слід віднести постанову Кабінету Міністрів України від 20 березня 2006 року № 357, якою затверджено Порядок розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", за правилами пункту 7 якого, у разі відмови особи повернути суми незаконно виплачених коштів, а також у разі неповернення (невідшкодування) їх у встановлений строк стягнення таких коштів здійснюється у судовому порядку відповідно до законодавства.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що вирішуваний спір є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції у сфері державної політики зайнятості населення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 був зареєстрований у Могилів-Подільському міськрайонному центрі зайнятості як такий, що шукає роботу, у зв'язку із чим йому було надано статус безробітного, про що свідчать відповідні заяви (а.с. 10,11).

За період з 02.12.2008 року по 21.04.2009 року та з 11.12.2009 року по 05.04.2010 року ОСОБА_2, який перебував на обліку у Могилів-Подільському міськрайонному центрі зайнятості як безробітній, було призначено допомогу по безробіттю.

З Актів розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття № 20/3 та № 20/13 від 10.08.2010р. (а.с. 8-9, 6-7) встановлено факт, що матеріальна допомога по безробіттю виплачувалася відповідачеві відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття в період одночасного перебування його на обліку в центрі зайнятості та реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності, а саме: з 02.12.2008р. по 21.04.2009р. йому нараховано та виплачено допомогу по безробіттю в сумі 2491,09 грн., а з 11.02.2009р. по 05.04.2010р. в сумі 2544,31 грн.

Факт реєстрації відповідача як суб`єкта підприємницької діяльності підтверджується Довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а.с.12).

Відповідно ст. 2 Закону України Про зайнятість населення безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу. У разі неможливості надати підходящу роботу безробітному може бути запропоновано пройти професійну перепідготовку або підвищити свою кваліфікацію.

Згідно із ч. 2 ст. 36 Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. У разі виїзду особи, зареєстрованої в установленому порядку як безробітна, за межі України з метою працевлаштування чи здійснення іншої діяльності, спрямованої на отримання прибутку, така особа зобов'язана повідомити про це державну службу зайнятості.

А абз. 1 ч. 3 цієї статті Закону передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

ОСОБА_2 було запропоновано повернути отримані кошти в сумі 5035,40 грн. добровільно, про що свідчить лист центру зайнятості вих.№ 01-1180 від 16.08.2010р. (а.с. 13), однак кошти так і не були повернуті.

У звязку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про те, що Могилів-Подільському міськрайонному центру зайнятості підлягає поверненню сума матеріального забезпечення у звязку зі встановленням центром недостовірних даних або неподання даних, які впливають на умови виплати допомоги по безробіттю по ОСОБА_2 в розмірі 5035,40 грн.

Оцінюючи визнання позову представником відповідача суд виходить з наступного.

Частиною третьою статті 136 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення у звязку з визнанням адміністративного позову ухвалюється за правилами, встановленими статтею 112 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 112 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач може визнати адміністративний позов повністю або частково. Згідно з частиною 4 цієї статті суд не приймає визнання адміністративного позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, дійшов висновку, що визнання позову не суперечить закону, не порушує нічиї права, свободи або інтереси.

В силу ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 КАС України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (вул. Леніна, 34, с. Озаринці, Могилів-Подільський район, Вінницька область, інд.код НОМЕР_1) допомогу по безробіттю в сумі 5 035 грн. 40 коп. (п`ять тисяч тридцять п`ять гривень 40 копійок) на рахунок Могилів - Подільського міськрайонного центру зайнятості (Одержувач: Державний бюджет м. Могилів-Подільський, р/р 0871 в ГУДК України у Вінницькій області, , МФО: 802015, повернення допомоги по безробіттю за 2008-2009р., 2009-2010р. від ОСОБА_2П.).

Судові витрати віднести на рахунок Державного бюджету України.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна