Справа № 2а/0270/266/11
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2011-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2011 р. м. Вінниця Справа № 2а/0270/266/11

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Вільчинського Олександра Ванадійовича,

при секретарі судового засідання: Оніщенко Петрі Анатолійовичу

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2

перекладача : ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області

до: громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2

про: примусове видворення за межі України із забороною подальшого в'їзду в Україну

ВСТАНОВИВ :

Вінницький районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2 (далі - відповідач) про примусове видворення його за межі України із забороною подальшого вїзду в Україну.

Позивач зазначив, що відповідач в Україні перебуває на нелегальному становищі, постійного проживання та коштів на існування не має, існує за рахунок тимчасових заробітків. Враховуючи те, що дозволу на працевлаштування в Україні ОСОБА_2 не має, власного житла, приймаючої сторони, законних підстав перебування на території України не виявлено, а також посилаючись на можливість скоєння даним громадянином ОСОБА_4 правопорушень та злочинів, а також на ту обставину, що до визначеного терміну, а саме до 29 листопада 2010 року відповідач територію України в добровільному порядку не покинув, представник позивача просив примусово видворити останнього за межі України.

З огляду на недостатній рівень розуміння відповідачем української мови суд дійшов висновку про необхідність залучити до участі у справі перекладача у відповідності до положень ст. 68 КАС України.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та надані у справу докази. При цьому просив заборонити відповідачу подальший вїзд в Україну строком на 1 рік, а також зважаючи на відсутність місць утримання громадян вказаної категорії рішення суду допустити до негайного виконання.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне.

Громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув в Україну 25 лютого 2010 року через контрольно-пропускний пункт Іловайськ з метою відвідати своїх земляків в м. Вінниці.

29 жовтня 2010 року на території с. Зарванці Вінницького району при проведенні заходів, направлених на протидію нелегальній міграції, відповідач був виявлений працівниками СГІРФО Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області.

ТВО начальника Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області 29 жовтня 2010 року прийнято рішення, яким громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2 видворено з території України із забороною вїзду терміном на 6 місяців та зобовязано покинути територію України у термін до 29 листопада 2010 року (а.с.5).

Судом встановлено, що у визначений термін відповідач територію України не залишив. На момент винесення рішення по справі відповідач перебуває на нелегальному становищі, у шлюбі з громадянкою України не перебуває і ніхто з його близьких родичів не є громадянином України.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог та наданих у справу доказів, суд виходить з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства №3929-ХП від 04 лютого 1994 року (Закон №3929). Відповідно до статті 1 даного Закону іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України, а є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до Конституції України іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах, умови яких встановлюються спеціальним законодавством про статус іноземців та осіб без громадянства, перебувають в Україні, наділені такими ж правами та обовязками, як і громадяни України. Наведене положення кореспондує положенню спеціального закону.

Зокрема, згідно із статтею 2 Закону №3929, іноземці мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обовязки, що і громадяни України, якщо інше не передбачене Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Наявність прав іноземців прямо повязана із законністю їх перебування на території України, а в разі порушення певних встановлених державою умов їх перебування останні несуть відповідальність відповідно до зазначеного законодавства, яка поділяється на загальну та спеціальну.

Так, у випадках, коли іноземець чи особа без громадянства після закінчення строку перебування в Україні або після відмови у продовженні такого строку без поважних причин не виїхали з України, такі особи можуть бути визнані незаконними мігрантами і щодо них відповідно до статті 32 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства може бути прийнято рішення про видворення за межі України.

Частиною третьою статті 24 КУпАП серед видів адміністративних стягнень визначено адміністративне видворення за межі України іноземців і осіб без громадянства.

При цьому, слід зазначити, що за правовою природою видворення за межі України є заходом припинення протиправної поведінки іноземців і осіб без громадянства, а не адміністративним стягненням.

Разом із тим, застосування такого стягнення можливо у випадках, передбачених законами України за вчинення адміністративних правопорушень, які грубо порушують правопорядок.

Таким законом є Закон України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, статтею 32 якого визначено підстави видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України. А саме: якщо іноземець чи особа без громадянства вчинили злочин або адміністративне правопорушення, після відбуття призначеного їм покарання чи виконання адміністративного стягнення; якщо їх дії грубо порушують законодавство про статус іноземців та осіб без громадянства; якщо їх дії суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоровя, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Рішення про видворення іноземця та особи без громадянства після відбуття ним покарання чи виконання адміністративного стягнення приймається органом внутрішніх справ за місцем його перебування з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення.

За наявності інших вищеперелічених підстав для видворення іноземець та особа без громадянства можуть бути видворені за межі України за рішенням органів внутрішніх справ, органів охорони державного кордону (стосовно осіб, які затримані у межах контрольованих прикордонних районів при спробі або після незаконного перетинання державного кордону в Україну) або Служби безпеки України з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення.

Статтею 1 Закону України Про міліцію від 12 грудня 1990 року №565-ХІІ визначено, що міліція - це державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоровя , права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 10 цього Закону одним з основних завдань органів внутрішніх справ є контроль додержання громадянами та службовими особами встановлених законодавством правил паспортної системи, в'їзду, виїзду, перебування в Україні і транзитного проїзду через її територію іноземних громадян та осіб без громадянства.

Частиною восьмою статті 32 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства передбачено, що рішення органів внутрішніх справ, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про видворення іноземця та особи без громадянства з України може бути оскаржено до суду.

Такі спори, відповідно до частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), відносяться до компетенції адміністративних судів.

Примусове видворення здійснюється лише на підставі відповідної постанови адміністративного суду.

Така постанова приймається судом за зверненням органу внутрішніх справ, органу охорони державного кордону або Служби безпеки України, якщо іноземець або особа без громадянства ухиляються від виїзду після прийняття рішення про видворення або є обґрунтовані підстави вважати, що вони будуть ухилятися від виїзду (ч. 5 ст. 32 Закону №3929).

Відповідно до положень частини четвертої статті 50 КАС України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом субєкта владних повноважень про примусове видворення з України.

Аналіз наведених норм з точки зору послідовності їх викладення, внутрішнього взаємозвязку та наслідків застосування дає підстави дійти висновку про те, що зверненню з позовом про примусове видворення передує ухвалення органом внутрішніх справ рішення про видворення і лише після цього, якщо іноземець ухиляється від виїзду або є обґрунтовані підстави вважати, що він буде ухилятися від добровільного виїзду, рішення про затримання і примусове видворення може ухвалювати суд.

Рішення ТВО начальника Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області 29 жовтня 2010 року про видворення у встановлений строк відповідачем не виконано фактично по причині небажання покидати Україну.

Враховуючи дійсні обставини справи суд дійшов висновку, що субєкт владних повноважень - Вінницький РВ УМВС України у Вінницькій області прийняв рішення від 29 жовтня 2010 року про примусове видворення громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2 на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, але вказаний громадянин територію України у визначений в рішенні строк (до 29 листопада 2010 року) не покинув та продовжує ухилятися від виїзду з України, що відповідно до статті 32 Закону №392 є підставою для його примусового видворення з України.

Таким чином, зважаючи на відсутність приймаючої сторони, джерел доходу, законних підстав для перебування на території України, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині примусового видворення громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2 за межі України є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, більше того, визнаються відповідачем, а отже підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд також вважає за необхідне заборонити подальший вїзд в Україну відповідача на строк, визначений в рішенні ТВО начальника Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області 29 жовтня 2010 року про видворення за межі України громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2, а саме: на 6 місяців.

Оцінюючи позовні вимоги в частині допущення постанови до негайного виконання, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 КАС України суд, який прийняв постанову, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи може звернути до негайного виконання постанову: 1) у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті; 2) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності обєднання громадян; про примусовий розпуск (ліквідацію) обєднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства.

Враховуючи те, що звернення постанови до негайного виконання в даному випадку є правом суду, а також те, що представником позивача не надано доказів в підтвердження відсутності місць для утримання іноземних громадян, які перебувають на території України без законних підстав, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога задоволенню не підлягає.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин справи та вищезазначених положень чинного законодавства України суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам справи, а тому підлягають частковому задоволенню з розподілом судових витрат за правилами статті 94 КАС України.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 КАС України у справах, в яких позивачем є субєкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Видворити в примусовому порядку за межі України громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заборонити подальший в'їзд в Україну громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2 строком на 6 (шість) місяців.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в порядку та в строки визначені ст. 186 КАС України. Набрання судовим рішенням законної сили визначено ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови оформлено 14 лютого 2011 року.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович