Справа № 683/307/15-а
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" вересня 2016 р. м. Київ К/800/37168/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Донця О.Є.,

Маслія В.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на постанову Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до Виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради про скасування рішення відповідача від 10 червня 2010 року № 258 «Про визнання рішення виконкому таким, що втратило чинність».

Позовні вимоги мотивовані протиправністю оскаржуваного рішення відповідача як такого, що прийнято незаконно, за відсутності у позивача повноважень скасовувати власне рішення. Також позивачі стверджували, що скасоване рішення виконкому передбачало будівництво автодороги, яка являла собою проїзд до мешканців вул. Заслуцької у м. Старокостянтинові. Земельні ділянки мешканців вул. Заслуцької межують із земельними ділянками жителів вул. 26 Бакінських Комісарів без будь-яких відстаней між ними. Прокладення проїзду до земельних ділянок по вул. Заслуцькій у спосіб, передбачений рішенням виконкому Старокостянтинівської міської ради № 86 від 13 травня 1992 року, було єдиним варіантом задовольнити інтереси і мешканців вул. Заслуцької і мешканців вул. 26 Бакінських Комісарів, а за інших варіантів прокладення проїзду можливе лише шляхом вилучення земельних ділянок із користування жителів однієї з вулиць.

Постановою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі позивачі, з посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши та обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 13 травня 1992 року Виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради народних депутатів Хмельницької області прийнято рішення № 86 «Про будівництво автодороги».

Рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 10 червня 2010 року № 258 «Про визнання рішення виконкому таким що втратило чинність» визнано вказане рішення від 13 травня 1992 року № 86 таким, що втратило чинність.

Вказуючи, що рішення ради від 10 червня 2010 року № 258 порушує їх права та охоронювані законом інтереси, позивачі звернулись до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанцій, виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача не призвело до виникнення правових наслідків, які б свідчили про порушення прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивачів.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та вважає за необхідне зазначити наступне.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Тобто, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим під час судового розгляду.

Таким чином, обов'язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб'єкта владних повноважень є наявність факту порушення останнім прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась за їх судовим захистом.

Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Як установлено судами та зазначено вище, жодних правових наслідків, які могли би порушувати права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивачів та бути предметом оскарження, з прийняттям оскаржуваного рішення відповідача не виникло.

Доводи касаційної скарги, які зводяться до порушення оскаржуваним рішенням відповідача їх прав, вірних висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Зокрема, позивачі наполягають на тому, що у зв'язку з прийняттям рішення виконкому Старокостянтинівської міської ради народних депутатів Хмельницької області прийнято рішення від 13 травня 1992 року № 86 «Про будівництво автодороги», яке скасовано оскаржуваним у цій справі рішенням, у позивачів виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією їх прав на залишення в їх користуванні земельних ділянок та подальшу приватизацію таких ділянок.

У свою чергу, на думку позивачів, будівництво автодороги в інший, ніж передбачений указаним рішенням від 13 травня 1992 року № 86, спосіб, можливо лише шляхом вилучення земельних ділянок із користування позивачів.

Проте, вказані обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду в судах попередніх інстанцій.

Стосовно тверджень позивачів про порушення в спірних відносинах з боку відповідача їх права на мирне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає наступне.

Так, частина перша статті 1 Першого протоколу, передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Kopecky v. Slovakia Європейський суд з прав людини роз'яснив, що «майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права… «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія, і повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті.

На переконання колегії суддів, жодні з обставин, на які покликались позивачі, не свідчать про порушення з боку відповідача права позивачів на мирне володіння майном, у тому числі й «легітимного сподівання», в розумінні статті 1 Першого протоколу, а мають виключно гіпотетичний характер, адже вказують на можливе порушення їхніх прав у майбутньому.

Отже, правова оцінка встановлених обставин справи судами дана вірно, порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами попередніх інстанцій не допущено.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку статей 235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: