Справа № 807/2384/15
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року Справа № 876/3436/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання - Кіри Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

Позивач- ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- Прокуратури Закарпатської області, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Закарпатської області за №988к від 02 листопада 2015 «Про звільнення з посади та органів прокуратури Закарпатської області»; поновити його на посаді старшого прокурора відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 листопада 2015 року по день фактичного поновлення на посаді.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Закарпатської області № 988к від 02 листопада 2015 року "Про звільнення з посади та органів прокуратури Закарпатської області". Поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді старшого прокурора відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області днем 03 листопада 2015 року. Стягнено з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 03 листопада 2015 року по 19 квітня 2016 року в розмірі 23382 грн. (двадцять три тисячі триста вісімдесят дві гривні) із утриманням із цієї суми обов'язкових податків та зборів до Державного бюджету України. Постанова в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 6545,07 грн. (шість тисяч п'ятсот сорок п'ять гривень 07 копійок) із утриманням із цієї суми обов'язкових податків та зборів до Державного бюджету України звернена до негайного виконання.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що звільнення позивача проведено з дотриманням процедури, встановленої статтями 42, 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки його своєчасно було попереджено про наступне звільнення та йому пропонувались вакантні та тимчасово вакантні посади, від зайняття яких він відмовився. Просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача (апелянта) - прокурор Шимін Н.М. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні не погодивася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Закарпатської області з 12 вересня 2008 року (наказ № 569 к від 11 вересня 2008 року), у березні 2015 року переведений на посаду старшого прокурора відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області.

Наказом Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року № 43ш у структурі та штатному розписі прокуратури Закарпатської області ліквідовано ряд управлінь, відділів та посад, зокрема відділ нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту, в якому працював позивач, їх загальну штатну чисельність 98 одиниць зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, та утворено ряд нових управлінь, відділів та посад, зокрема: управління нагляду у кримінальному провадженні (28 одиниць) у складі відділів нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення, процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення, нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні оперативно-розшукової діяльності та міжнародно-правових доручень, нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби, нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби, приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації; управління представництва інтересів громадян та держави в суді (15 одиниць) у складі відділів представництва інтересів громадян і держави в судах, організації позовної роботи, представництва при виконанні судових рішень; відділ нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією (6 одиниць); відділ процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури області (5 одиниць), відділ підтримання державного обвинувачення (3 одиниці); відділ нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру (3 одиниці), відділ ювенальної юстиції ( 3 одиниці), відділ організаційного та правового забезпечення (3 одиниці); відділ організаційного забезпечення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи (3 одиниці), відділ організації прийому громадян, розгляду звернень, запитів та зв'язків з громадськістю (3 одиниці); відділ інформаційних технологій (3 одиниці); посаду головного спеціаліста у відділі роботи з кадрами (1 одиниця).

Всього по структурі прокуратури 153,5 одиниць за штатним розписом станом на 01 лютого 2015 року, за новим штатним розписом 123,5 одиниць станом 16 грудня 2015 року. Інших штатних розписів не існує.

02 вересня 2015 року ОСОБА_1 відповідно до ст.49-2 КЗпП України попереджено про наступне звільнення із займаної посади у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону «Про прокуратуру») з 02 листопада 2015 року, в порядку визначеному ст. 60 Закону України «Про прокуратуру» та Кодексом законів про працю України. Вакантні посади відсутні.

13 жовтня 2015 року позивачу запропоновано переведення на умовах строкового трудового договору терміном дії до 14 грудня 2015 року на заміщення вакантних тимчасово вільних посад на період довготривалих відпусток працівників в органах прокуратури Закарпатської області станом на 13 жовтня 2015 року, а саме посад: прокурора прокуратури Тячівського району; старшого прокурора Берегівської міжрайонної прокуратури на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника; прокурора прокуратури Іршавського району на період мобілізації основного працівника; прокурора прокуратури Міжгірського району на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника; спеціаліста 1 категорії Берегівської міжрайонної прокуратури. Від запропонованих посад позивач відмовився, що підтверджується його особистим підписом.

Наказом Прокуратури Закарпатської області від 02 листопада 2015 року № 988к позивача звільнено з посади старшого прокурора відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області та з органів прокуратури Закарпатської області у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру») з 03 листопада 2015 року. Підставою для звільнення зазначено наказ Генерального прокурора України за №43ш від 15.07.2015 року та відмову позивача від запропонованих посад.

Наказом прокурора Закарпатської області від 21 грудня 2015 року № 1250к внесено зміни до наказу від 30 листопада 2015 року № 1256к, викладено абзац перший цього наказу в іншій редакції, згідно з якою доповнено перелік підстав звільнення пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено неправомірно, з порушенням вимог, встановлених статтями 40, 42, 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки йому не пропонувались всі наявні вакантні посади за його кваліфікацією та не з'ясовувалось питання щодо наявності в нього переважного права на залишення на роботі.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, виходячи з наступного.

Однією з умов звільнення прокурора з посади згідно з п. 9 ч. 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами Кодексу законів про працю у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В силу приписів ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з ч.2 ст.49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у випадку скорочення чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець вправі проводити звільнення працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, однак таке звільнення повинно проводитись з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главами ІІІ та ІІІ-А Кодексу законів про працю України, зокрема, статтями 42, 49-2 цього Кодексу.

Згідно з п.19 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 06.11.1992 року , № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що у зв'язку з ліквідацією та утворенням нових структурних підрозділів апарату прокуратури Закарпатської області загальна штатна чисельність зменшувалася на 24 одиниці. Вакантні посади в апараті прокуратури Закарпатської області, наявні на момент надходження наказу генерального прокурора України №43ш від 15 липня 2015 року (всього 3 посади), були виключені із штатного розпису.

Разом з тим, вакансії у новостворених управліннях та відділах прокуратури Закарпатської області заповнювались одразу після прийняття до виконання наказу Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року №43ш.

Тобто, починаючи з кінця липня 2015 року вільні посади в новостворених управліннях та відділах прокуратури Закарпатської області існували та поступово заповнювалися, проте доказів як б підтверджували неможливість запропонувати позивачу вакантну посаду відповідач суду не надав та не підтвердив як неможливість переведення позивача за його згодою на одну із цих посад.

Як встановлено судом першої інстанції, в період між попередженням позивача про звільнення із займаної ним посади - 02 вересня 2015 року до звільнення - 03 листопада 2015 року, в прокуратурі Закарпатської області існували вакантні посади та проводився добір працівників для їх зайняття.

Судом також встановлено та не заперечувалося сторонами під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, що 13 жовтня 2015 року позивачу запропоновано укласти строковий трудовий договір, з терміном дії до 14 грудня 2015 року, разом з тим від запропонованих посад позивач відмовився, оскільки вони не рівнозначні тій посаді, яку він займав перед звільненням та передбачали укладення тільки строкового трудового договору на півтора місяці з подальшим звільненням.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, станом на 02 вересня 2015 року (на день попередження позивача про майбутнє вивільнення) вакатних посад в апараті прокуратури Закарпатської області не було, такі з'явилися пізніше, проте не пропонувалися ОСОБА_1, оскільки від керівників структурних підрозділів не надходило пропозицій щодо його призначення; на ці посади були призначенні працівники з меншим стажем роботи та без переваг визначених ст.42 КЗпП України.

Відповідно до правових позицій, викладеної Верховним Судом України у постановах від 19 травня 2015 року у справі №21-107а15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику всі вакансії, які відповідають освіті, кваліфікації та досвіду працівника і які існують на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

У постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 Верховного Суду України зазначив, що оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Крім того, на момент звільнення позивача з роботи діяв штатний розпис прокуратури Закарпатської області з штатною чисельністю 153.5 штатних одиниць. Новий штатний розпис, який розроблявся на виконання вимог наказу Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року № 43ш, згідно з яким штатна чисельність працівників прокуратури Закарпатської області скорочувалась до 123.5 штатних одиниць, був затверджений першим заступником Генерального прокурора України після звільнення позивача з роботи (станом на 16 грудня 2015 року).

Оскільки на момент звільнення позивача з роботи в прокуратурі Закарпатської області не відбулось змін в організації виробництва і праці, а тому відповідно і не було правових підстав для звільнення позивача з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач є єдиним годувальником сім'ї, мав переважне право на залишенні на роботі з підстав пердбачених ст.42 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, оскільки існувала можливість для працевлаштування позивача на нову посаду, яку роботодавець (відповідач) всупереч ч.3 ст.49-2 КЗпП України не реалізував, вимоги ст.42 КЗпП України щодо преважного права на залишення на роботі не врахував, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення роботодавцем вимог чинного трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність прийняття Наказу Прокуратури Закарпатської області № 988к від 02 листопада 2015 року "Про звільнення з посади та органів прокуратури Закарпатської області", а тому належним способом захисту порушеного права позивача є поновлення його з 03 листопада 2015 року на посаді старшого прокурора відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області.

Судом першої інстанції відповідно до абз.5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку розрахунку середньої заробітної плати» здійснено правильний розрахунок суми середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу позивача з 03 листопада 2015 року по 19 квітня 2016 року в розмірі 23382 грн. із утриманням із цієї суми обов'язкових податків та зборів до Державного бюджету України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року у справі № 807/2384/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик

Повний текст ухвали виготовлено 07 жовтня 2016 року.