Справа № 813/3546/15
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року Справа № 876/6309/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

за участю представника відповідача - Куцір О.А.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року у справі за його позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області про стягнення заробітної плати за час відпустки та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області (далі - Управління) у якому просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за 4 календарних дні відпустки за попереднім місцем роботи за період роботи з 06.10.2012 по 06.10.2013 в розмірі 3177,40грн та моральну шкоду в розмірі 500грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачем протиправно відмовлено йому у виплаті заробітної плати за невикористану частину щорічної основної відпустки за попереднім місцем роботи за період з 06.10.2012 по 06.10.2013 тривалістю 4 календарні дні. Вважає, що та обставина, що Управління не може підтвердити або спростувати надану ним офіційну інформацію щодо невикористаних відпусток не може бути підставою для позбавлення його права на відпочинок та на отримання заробітної плати за час відпустки.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року у справі №813/3546/15 в задоволенні заявленого позову відмовлено повністю.

Постанову оскаржив позивач, який в апеляційній скарзі просить її скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та прийняти нове рішення, яким його позов в цій частині задовольнити повністю, а також змінити мотивувальну частину судового рішення у відповідних частинах. Апеляційна скарга обґрунтована обставинами викладеними в позовній заяві, а також тим, що суд першої інстанції жодним чином не вказав, що виплата відповідних коштів була здійснена відповідачем лише після його звернення до суду, про порушення його прав та законність вимог.

Відповідач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу уже виплачено заробітну плату за попереднім місцем праці за період роботи з 06.10.2012 по 06.10.2013 тривалістю 4 календарні дні в розмірі 3937,16грн, а відтак підстав для задоволення таких вимог немає.

Погодитися повністю із такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 06.10.2005 працював на посаді судді Сніжнянського міського суду Донецької області.

Указом Президента України від 14.02.2015 «Про переведення суддів» №82/2015 позивач був переведений на посаду судді Галицького районного суду м. Львова.

Наказом голови Галицького районного суду м.Львова від 24.02.2015 №12/к, зарахований до штату вказаного суду (а.с.12), а згідно наказу від 19.06.2015 №75/В «Про надання частини не використаної щорічної основної відпустки судді ОСОБА_2.» (далі - Наказ) йому надано невикористану частину щорічної основної відпустки за попереднім місцем роботи за період праці з 06.10.2012 по 06.10.2013 тривалістю 4 календарні дні починаючи з 21.07.2015 по 24.07.2015 включно (а.с.10).

Підставою для прийняття вказаного Наказу були заява ОСОБА_2 та довідка Сніжнянського міського суду Донецької області від 17.10.2014 №22вих. (а.с.13).

З розрахункового листа за червень 2015 року позивачу стало відомо, що йому не виплачено заробітної плати за невикористану частину щорічної основної відпустки за попереднім місцем роботи, гарантовану ч.4 ст.115 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Підставою для невиплати заробітної плати стало повернення Управлінням Наказу без виконання в зв'язку з відсутністю документів в підтвердження наявності у позивача невикористаних днів відпустки.

Не погоджуючись із такими діями Управління, позивач звернувся до адміністративного суду із цим позовом.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2015 року, заявлений позов задоволено частково. Зобов'язано Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_2 заробітну плату на підставі Наказу. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06 квітня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_2 та Управління задоволено частково. Рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суд першої інстанції, у своїй постанові від 25 липня 2016 року дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_2 здійснено в лютому 2016 року нарахування та виплату компенсації за невикористану частину відпустки та заробітної плати за попереднім місцем роботи за період праці з 06.10.2012 по 06.10.2013 тривалістю 4 календарні дні, то жодних підстав для задоволення вказаної вимоги позивача немає. Також, суд першої інстанції зазначив, що оскільки відповідач здійснює лише фінансове забезпечення діяльності органів судової влади, він не може вважатись уповноваженим органом, з якого слід стягнути моральну шкоду.

Згідно вимог ч.1 ст.195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

ОСОБА_2 не погоджується із рішенням суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення з Управління моральної шкоди, а також із твердженнями суду викладеними в мотивувальній частині судового рішення.

В іншій частині - щодо відмови у задоволенні позову про стягнення з Управління на його користь заробітної плати за 4 календарних дні відпустки за попереднім місцем роботи за період роботи з 06.10.2012 по 06.10.2013 в розмірі 3177,40грн, рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення. Крім того, рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.

Щодо вимог апелянта про зміну мотивувальної частини постанови Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року в частині певних абзаців, а саме:

- «… враховуючи виплату позивачу заробітної плати за невикористану відпустку попереднім місцем праці за період роботи з 06.10.2012 року по 06.10.2013 року тривалістю 4 календарні дні, жодних підстав для задоволення вказаної вимогу в суду немає» (далі - Абзац).

та

- «Згідно долученої до матеріалів справи довідки ТУ ДСА України в Донецькій області № 07-933-16 від 07.07.2016 року, компенсація за невикористану частину відпустки за період роботи ОСОБА_2 на посаді судді Сніжнянського міського суду Донецької області була виплачена в лютому 2016 року, в тому числі за 27 календарних дні невикористаної відпустки за період роботи з 06.10.2012 року по 06.10.2013 року» (далі - Абзац-2).

апеляційний суд, вважає, що підстави для виключення таких із мотивувальної частини судового рішення чи їх зміни відсутні.

Так, в Абзаці-2 суд першої інстанції констатував факт про те, що саме викладено в довідці Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області від 07.07.2016 №07-933-16 (далі - Довідка) (а.с.185).

Вказана Довідка є чинною та видана уповноваженою на це установою.

Крім того, у такій довідці не спростовується право позивача на отримання ним компенсації за невикористану відпустку за період з 06.10.2013, а лише констатується, що за 27 календарних днів за період праці з 06.10.2012 по 06.10.2013 така була виплачена.

Невикористана частина відпустки за період роботи з 06.10.2013 у Довідці не зазначається взагалі, а відтак підстави вважати, що дані, які наведені у ній є недостовірними відсутні.

В Абзаці, суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи виплату позивачу заробітної плати за невикористану відпустку за попереднім місцем праці (що ним не заперечується) станом на момент розгляду справи, жодних підстав для задоволення вказаної вимогу в суду немає.

Вказаний правовий висновок суду першої інстанції є вірним, що також підтверджується і тим, що ОСОБА_2 із рішенням суду у цій частині погодився, оскільки не оскаржував в апеляційному порядку та зазначив про це у своїй апеляційній скарзі.

Те, що суд першої інстанції не зазначив у цьому Абзаці про порушення прав позивача не змінює сутності та вірності висновків суду.

Апеляційний суд критично оцінює намагання апелянта викласти мотивувальну частину судового рішення на свій лад, оскільки викладення Абзацу у редакції, яку такий вважає вірною, є лише його власним баченням правильності та інтерпретацією рішення суду згідно власних уявлень про таке, що не може підміняти собою висновки здійснені судом.

Щодо вимог апелянта про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Управління моральної шкоди, апеляційний суд вважає такі підставними з таких міркувань.

Так, згідно ч.2 ст.21 КАС вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом.

Стаття 1 КЗпП передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП.

Стаття 237-1 КЗпП передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення Закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, у даному випадку виплатою позивачу належної йому суми заробітної плати за попереднім місцем роботи), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Апеляційний суд звертає увагу, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішенням Верховного Суду України, зокрема, з постановою від 25 квітня 2012 року в справі №6-23цс12.

Згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 квітня 2016 року, цей суд дійшов висновку, що Управління не наділене повноваженнями надавати оцінку наказам голови місцевого загального суду та повертати їх без виконання, а відтак діяло всупереч норм чинного законодавства.

У відповідності до ч.5 ст.227 КАС висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Враховуючи наведене рішення суду касаційної інстанції та норми чинного законодавства, факт порушення Управлінням права позивача на одержання ним відповідних коштів під час перебування у відпустці є беззаперечним.

Дійсно, Управління відновило порушене право позивача, однак лише в лютому 2016 року і лише на підставі рішення суду.

У відповідності до ч.4 ст.115 КЗпП та ч.1 ст.21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Відтак, відповідач грубо порушив строк виплати належних ОСОБА_2 коштів, оскільки відпустка такого розпочалась ще в липні 2015 року.

З огляду на наведене, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині відшкодування Управлінням моральної шкоди підлягають задоволенню частково, оскільки порушення його трудових прав відповідачем, призвело до моральних страждань і дійсно вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та захисту прав, зокрема такий більше року був змушений відстоювати свої права у судах різних інстанцій.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, а саме: характер порушення прав позивача, розмір невиплаченої вчасно позивачу заробітної плати, істотність вимушених змін у житті такого та зусилля, що вжиті ним для відновлення своїх трудових прав, а тому, враховуючи, що ОСОБА_2 не підтверджено отримання ним моральної шкоди на суму 500грн, апеляційний суд вважає, що достатнім у співвідношенні із усім вищенаведеним буде стягнення на його користь з Управління 150грн моральної шкоди.

У відповідності до ч.2 ст.71 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з пунктами 2-4 ч.1 ст.202 КАС підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись статями 195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасувати та прийняти нову постанову, якою позов в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області на користь ОСОБА_2 150грн моральної шкоди.

В решті позовних вимог в цій частині відмовити.

В решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя Д.М. Старунський

Повний текст виготовлений 10 жовтня 2016 року.