Справа № 815/1053/16
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/1053/16

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Факультету військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Факультету військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія» про стягнення грошової компенсації замість речового майна у сумі 36070,70 грн., визнання протиправним та скасування наказу №39 від 23.02.2016 року та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Факультету військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія», в якому позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить: визнати протиправними та скасувати наказ начальника факультету військово-морських сил Національного університету Одеська морська академія № 39 від 23.02.2016 року (з адміністративно-господарської діяльності) щодо правомірності нарахування компенсації капітан-лейтенанту ОСОБА_1 ; визнати протиправною бездіяльність факультету військово-морських сил Національного університету Одеська морська академія щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за речове майно, що передбачено пунктом 2 наказу від 30.09.2015 року № 180 про виплату грошової компенсації замість речового майна; зобов`язати факультет військово-морських сил Національного університету Одеська морська академія виконати пункт 2 наказу від 30.09.2015 року № 180 в частині виплати ОСОБА_1 грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі у сумі 36 070 грн.70 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що проходила військову службу на факультеті військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія» на посаді старшого офіцера відділення особового складу та стройового. Особовий склад відповідача перебуває на його речовому забезпеченні.

Наказом командувача Військово-Морських Сил України від 29.09.2015 року № 135 (по особовому складу) ОСОБА_1 звільнена з військової служби у відставку, та наказом № 180 від 30.09.2015 року виключена зі списків особового складу факультету та усіх видів забезпечення.

08.10.2015 року позивач направила письмове звернення відповідачу про виплату грошової компенсації, проте в її виплаті відповідач відмовив. 22.01.2016 року позивач направила відповідачу скаргу з проханням виплатити грошову компенсацію та надати довідку про одержання грошової компенсації замість речового майна.

Представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 згідно з висновком військово-лікарської комісії Південного регіону від 18.09.2015 року № 1900, на підставі статей 21-а, 64-в графи ІІІ Розкладу хвороб непридатна до військової служби з виключенням з військового обліку, та встановлено другу групу інвалідності.

Також, представник позивача вказав, що 23.02.2016 року відповідач прийняв наказ про внесення змін до наказу № 180 від 30.09.2015 року, в якому зазначено, що нарахування суми компенсації ОСОБА_1 неправомірне. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обґрунтування викладені в позовній заяві та уточненнях до позову (а.с.3-6,81-82).

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених в запереченні на адміністративний позов (а.с.20-22,110-115).

Представник відповідача зазначив, що на момент видання наказу про виплату начальник Факультету не мав права на видання наказу про виплату компенсації за речове майно, оскільки був відсутній порядок виплати. На час звільнення позивача з лав Збройних Сил України законодавством не передбачено прав для військовослужбовців звільнених у запас або відставку на виплату грошової компенсації за не отримане речове майно.

Також представник відповідача зазначив, що звільняючись з військової служби у відставку 30.09.2015 року позивач не виказувала будь-яких заперечень щодо виключення її із списків особового складу військовослужбовців факультету військово-морських сил Одеської національної морської академії не зважаючи на те, що відповідач не виплатив їй компенсації за не отримане речове майно.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано наказ начальника факультету військово-морських сил Національного університету Одеська морська академія № 39 від 23.02.2016 року (з адміністративно-господарської діяльності) щодо правомірності нарахування компенсації капітан-лейтенанту ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність факультету військово-морських сил Національного університету Одеська морська академія щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за речове майно, що передбачено пунктом 2 наказу від 30.09.2015 року № 180 про виплату грошової компенсації замість речового майна. Зобов`язано факультет військово-морських сил Національного університету Одеська морська академія виконати пункт 2 наказу від 30.09.2015 року № 180 в частині виплати ОСОБА_1 грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі у сумі 36 070 (тридцять шість тисяч сімдесят ),70 грн.

Не погодившись з таким рішенням Факультет військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія» звернувся до суду з апеляційною скаргою на зазначену постанову. Апелянт просить скасувати постанову суду та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що на підставі п.4 наказу командувача ВМС ЗС України від 17.09.2014 року № 145 (по особовому складу) капітан лейтенанта ОСОБА_1 , старшого офіцера військової частини НОМЕР_1 звільнено від займаної посади та призначено старшим відділення особового складу та стройового факультету військово-морських сил Одеської національної морської академії (а.с.61).

30.09.2014 року наказом № 25 (по стройовій частині) відповідач зарахував ОСОБА_1 до списків особового складу та поставив на всі види забезпечення. При цьому, при постановці на речове забезпечення, позивач передав, а відповідач прийняв речовий атестат № 49 від 22.10.2012 року, виданий військовою частиною НОМЕР_2 (а.с.60).

29.09.2015 року наказом №135 (по особовому складу) командувача Військово-морських сил України позивач звільнена з військової служби у відставку відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини 8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії (а.с.8).

30.09.2015 року наказом № 180 (по стройовій частині) начальника факультету військово-морських сил Одеської національної морської академії позивач виключена зі списків особового складу факультету та усіх видів забезпечення (а.с.9).

В наказі № 180 від 30.09.2015 року зазначено про виплату позивачу грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444 у розмірі 36 070,70 грн.

08.10.2015 року позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації замість речового майна (а.с.10).

22.10.2015 року позивач отримала від відповідача лист, в якому зазначено, що позивач не була позбавлена можливості отримувати речове майно в натурі під час проходження служби, однак таким правом не скористалась, отже позивач може вимагати від факультету ВМС ОНМА лише видачу речового майна, яка належить їй до видачі до 11.03.2000 року в натурі (а.с.11).

Не погоджуючись з відмовою відповідача у виплаті грошової компенсації замість речового майна, позивач подала скаргу відповідачу (а.с.12-13).

10.02.2016 року позивач отримала відповідь на скаргу від відповідача про відмову у виплаті зазначеної компенсації (а.с.14). 23.02.2016 року відповідач прийняв наказ № 39 щодо правомірності нарахування компенсації капітан-лейтенанту ОСОБА_1 . Згідно з пунктом 1 даного наказу абзац сьомий пункту 2 наказу начальника факультету військо-морських сил Одеської національної морської академії (по стройовій частині) від 30.09.2015 року №180 скасувати. Після цього позивачка звернулась до суду.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність позов задовольнити.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно у відповідності до вимог Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Наказу Міністра оборони України від 31.01.2006 року № 45 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444» та Постанови КМУ від 16.03.2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки. Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку щодо протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає у невиконанні ним пункту 2 наказу від 30.09.2015 року №180 про виплату грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі у сумі 36 070,70 грн.

Отже, на думку суду першої інстанції, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів не погоджується з вищевикладеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно та продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Вимогами ст.2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року призупинено дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них. Цей Закон набув чинності з 11.03.2000 року і діє по теперішній час.

Таким чином, зазначеною нормою було зупинено право позивача на отримання грошової компенсації замість неотриманого речового майна.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні-збори, і деяких інших осіб» від 03.11.2006 року ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» була викладена в новій редакції та доповнена пунктом 2 статті 9-1, яким визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 Прикінцевих положень зазначений Закон набирає чинності з 01.01.2007 року.

Однак, дія викладеного пункту 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зупинена на 2007 рік Законом України «Про державний бюджет на 2007 рік», а Законом України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів» взагалі виключена.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що положення статті 9-1 вказаного Закону, на позивача не розповсюджуються, оскільки вказана норма регулює порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом перебувають на кадровій військовій службі і не можуть бути застосовані до військовослужбовців звільнених з військової служби, оскільки вказані положення Закону не передбачають виплату заборгованості по речовому майну до військовослужбовців, що були ієні зі служби.

Колегія суддів зазначає, що позивачку було зараховано до списків особового складу факультету військово-морських сил Одеська морська академія, як особу яка прибула з військової частини НОМЕР_1 (м. Одеса) (а.с.60). Тоді як атестат № 49 було виписано 22.10.2012 року у військовій частині НОМЕР_2 .

Крім того, колегія суддів вважає помилковим застосування судом першої інстанції положень ч.1,2 статті 16 Закону України «Про Збройні Сили України», оскільки правовідносини щодо виплатити компенсації замість речового майна не регулюється нормами цього Закону. Право військовослужбовців на отримання зазначеного виду забезпечення до 17.02.2000 року регулювалось виключно Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Після зазначеної дати та до 01.01.2007 року отримання військовослужбовцями звільненим зі служби, грошової компенсації за недотримане речове майно законодавством не передбачено.

Колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанцій на постанову Кабінету Міністрів України «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» від 28.10.2004 року № 1444 є безпідставними, оскільки нею визначено порядок та розміри грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців, а не порядок виплати грошової компенсації замість речового майна осіб у т.ч. й звільнених з військової служби. Крім того, вказаною Постановою КМУ № 1444 визначено порядок та розміри грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців, а не поновлено право позивача на отримання грошової компенсації замість неодержаного речового майна, що було призупинено Законом України «Про деякі заходи, щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 року.

Аналогійної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України у справі № К/9991/74999/11 щодо особливостей застосування зазначених норм матеріального права у відносинах щодо виплати компенсації замість речового майна особам звільнених з військової служби за станом здоров`я та яким під час їх звільнення не була виплачена зазначена компенсація.

Колегія суддів не погоджується із застосованим судом першої інстанції до спірних правовідносин постанови КМУ від 16.03.2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно». В постанові зазначається, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби (пункт 3), на підставі наказу командира (начальника) військової частини (пункт 4) та довідки про вартість речового майна (пункт 5).

Як зазначено у п.5 Рішення Конституційного суду України від 13.05.1997 року № 1-зп «Про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22,243-25 Цивільного процесуального кодексу України (у справі щодо несумісності депутатського мандата): 5. Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту.

Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави.

Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував і до спірних правовідносин Постанову КМУ від 16.03.2016 року № 178, яка станом на 14.03.2016 року (час звернення позивачки до суду з вказаним позовом) не була оприлюднена (була оприлюднена Урядовий кур`єр від 22.03.2016 року № 54), а відтак, не може поширювати дію на правовідносини, що виникли до її прийняття.

Також, колегія суддів зазначає, що задовольняючи позовні вимоги, зокрема вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу начальника факультету військово-морських сил НУ «Одеська морська академія» № 39 від 23.02.2016 року (з адміністративно-господарської діяльності) щодо правомірності нарахування компенсації капітан-лейтенанту ОСОБА_1 », суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав будь-якого іншого доказу того, що атестат завірений печаткою, яка не належить військовій частині НОМЕР_2 . Так само, на думку суду першої інстанції, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач не передавала атестат для зарахування на речове забезпечення. Також суд зауважив, що при постановці позивача на речове забезпечення, відповідач прийняв речовий атестат № 49 від 22.10.2012 року, виданий військовою частиною НОМЕР_2 без будь-яких зауважень.

Крім того, згідно з пунктом 6.15 наказу МО України від 14.11.2012 року №753: «У міру виявлення порушень законодавства аудитори, не чекаючи закінчення аудиторського завдання, усно рекомендують відповідальним за діяльність вжити невідкладних заходів для їх усунення та запобігання у подальшому». Однак, відповідач скасував виплату грошової компенсації без вжиття жодних заходів щодо отримання від військової частини НОМЕР_2 інформації по речовому атестату. Даний факт, на думку суду першої інстанції, свідчить про недобросовісність з боку відповідача при прийнятті спірного наказу № 39 від 23.02.2016 року, яким 30.09.2015 року наказом № 180 (по стройовій частині) начальника факультету військово-морських сил Одеської національної морської академії позивач виключена зі списків особового складу факультету та усіх видів забезпечення (а.с.9).

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки тій обставині, що спірний наказ № 39 від 23.02.2016 року, яким було скасовано пункт 2 наказу від 30.09.2015 року № 180 про виплату грошової компенсації замість речового майна було прийнято відповідачем на виконання вимоги аудитора, яка була висунута до начальника факультету у ході здійснення аудиторської перевірки фінансово-господарської діяльності факультету за період з 01.09.2014 року по 01.01.2016 року.

Відтак, не встановивши незаконність вимоги фінансового аудитора щодо правомірності нарахування грошової компенсації замість речового майна, що підлягало видачі позивачу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав протиправним та скасував наказ начальника факультету військово-морських сил НУ «Одеська морська академія» № 39 від 23.02.2016 року (з адміністративно-господарської діяльності) щодо правомірності нарахування компенсації капітан-лейтенанту ОСОБА_1 ».

Також, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не повно було з`ясовано питання належного оформлення атестату № 49 від 22.10.2016 року.

Так, судом першої інстанції не надано правової оцінки тій обставині, що аудитором проводилось порівняння печатки військової частини НОМЕР_2 що містить чіткий відтиск на інших документах з печаткою що завіряє підписи службових осіб які містяться на атестаті № 49 від 22.10.2016 року виписаний на ім`я ОСОБА_1 . Аудиторами було зроблено висновок про те, що представлений капітан-лейтенантом ОСОБА_2 атестат № 49 від 22.10.2012 року не може бути підставою для зарахування її на речове забезпечення у зв`язку із сумнівністю його походження та підлягає скасуванню.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що позивачем у справі не було надано до суду іншого атестату, який би був належним чином оформлений, колегія суддів вважає, що позовна вимога про скасування наказу начальника факультету військово-морських сил НУ «Одеська морська академія» № 39 від 23.02.2016 року (з адміністративно-господарської діяльності) щодо правомірності нарахування компенсації капітан-лейтенанту ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Стосовно чинності речового атестату № 49 від 22.10.2012 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог п.2.19 наказу Міністра оборони України №45 від 31.01.2006 року «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року №1444»: у разі вибуття зі складу військової частини, з`єднання, ОК (СВ, ВМС) окремим військовослужбовцям, командам, підрозділам, військовим частинам, з`єднанням видається (атестат на речове майно, який є основним документом для зарахування на речове забезпечення за новим місцем служби (дислокації). В атестаті відображається забезпеченість речовим майном, а також вказується номер і дата видачі атестата на льотно-технічне обмундирування, якщо воно було видане військовослужбовцю (команді, підрозділу, військовій частині, з`єднанню).

З наказу начальника факультету № 25 від 30.09.2014 року (по стройовій частині) ОСОБА_1 було призначено на посаду старшого офіцера відділення особового складу та стройового факультету військово-морських сил Одеської національної морської академії, яка прибула з військової частини НОМЕР_1 (м. Одеса) , що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до вимог п. 18, 19 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444: Офіцерам, прапорщикам, мічманам і військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, у разі переведення для подальшого проходження служби до інших військових формувань, речове майно, яким вони повинні бути забезпечені відповідно до строків носіння на день переведення, видається за попереднім місцем служби.

Згідно вимогам п.19 у разі переведення офіцерів, прапорщиків, мічманів та військовослужбовців, які проходять службу за контрактом, з військових частин, що належать до першої групи забезпечення речовим майном, у військові частини, які належать до другої групи, і навпаки, перелік предметів речового майна та строки його носіння визначаються з дати включення військовослужбовця до списку особового складу військової частини, в яку він переведений. При цьому за попереднім місцем служби їм видається речове майно, яким вони повинні бути забезпечені відповідно до строків носіння на день переведення. В речовому атестаті зазначається група забезпечення речовим майном.

З урахуванням наведених норм права, колегія суддів дійшла висновку про те, що військова частина НОМЕР_1 (м. Одеса) з якої прибула позивачка для подальшого проходження військової служби на факультет військово-морських сил Одеської національної морської академії атестат не видавала, що суперечить п.2.19 наказу Міністра оборони України №45 від 31.01.2006 року «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року №1444» та п.п.18,19 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444.

Крім того, під час судового засідання суду апеляційної інстанції, апелянтом було надано суду лист військової частини НОМЕР_3 (вих. №2308 від 11.08.2016 року), адресований начальнику факультету військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія», зі змісту якого углядається, що дані про перебування капітан-лейтенанта ОСОБА_1 на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 відсутні. Речовий атестат № 49 від 22.10.2012 року печатку підтвердити не можемо.

Таким чином, колегія суддів вважає, що речовий атестат № 49 від 22.10.2012 року не може вважатись належним та допустимим доказом у справі, на підставі якого можливо задовольнити позовну вимогу щодо зобов`язання факультету військово-морських сил Національного університету (Одеська морська академія» виконати пункт 2 наказу від 30.09.2015 року № 180 в частині виплати ОСОБА_1 грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі у сумі 36 070,70 грн.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає, що позов не ґрунтується на фактичних обставинах, які повинні доводить певними доказами у відповідності із статтями 69, 71 КАС України, тому адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і, крім того, судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалене судове рішення на підставі вимог ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 202; 205; 207; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Факультету військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія» задовольнити, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року скасувати, ухвалити у справі №815/1053/16 нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 11.10.2016 року.

Головуючий: О.В. Джабурія
Суддя: Н.В. Вербицька
Суддя: А.В. Крусян