Справа № 804/1090/16
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 рокусправа № 804/1090/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Коршуна А.О. Панченко О.М.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року у справі №804/1090/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 лютого 2016 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, в якому, просить:

скасувати наказ відповідача від 01.02.2016 року №53-о «Про звільнення ОСОБА_1.»;

поновити на посаді старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області або, у разі скорочення цієї посади за штатним розкладом, поновити на рівнозначній посаді в органах Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2016 року;

стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 7166 грн.

Позов обґрунтовано тим, що при попередженні про наступне вивільнення від 30.11.2015 року позивачу в порушення вимог статей 40, 42 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не було запропоновано іншу посаду та не враховано його переважне право на залишення на роботі, з урахуванням його кваліфікації.

Крім того, наказом відповідача від 11.11.2015 року №683-о, виданого на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.08.2014 року, позивача було поновлено на посаді старшого слідчого в першому відділі кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, і звільнено саме з цієї посади, в той час коли з 12.09.2014 року Лівобережна ОДПІ м. Дніпропетровська входить до складу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

Разом з тим, позивач подав відповідачу рапорт від 25.01.2016 року про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, який безпідставно проігноровано відповідачем.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з постановою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, згідно з якою просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлено обставини, що мають значення для справи, зроблено висновки які не відповідають обставинам справи при цьому має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими.

Згідно з запереченнями на апеляційну скаргу, відповідач посилаючись на її необґрунтованість, просив у задоволені скарги відмовити, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача який заперечував щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 14.03.2008 року працював у відділі податкової міліції Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська на різних посадах.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №840 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року №85» відповідачем було здійснено заходи щодо оптимізації чисельності працівників територіальних органів ДФС, зокрема, прийнято наказ від 02.11.2015 року №834 «Про затвердження Плану заходів із скорочення штатної чисельності працівників Державної фіскальної служби», розпорядження від 30.11.2015 року №357-р «Про оптимізацію чисельності працівників територіальних органів ДФС».

30.11.2015 року позивач був попереджений про наступне вивільнення згідно зі статтею 64 п. «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку із реорганізацією ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області.

Відповідно до наказу від 01.02.2016 року №53-о «Про звільнення ОСОБА_1.» капітана податкової міліції ОСОБА_1 звільнено з податкової міліції за п.64 «г» (через скорочення штатів) з посади старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області.

При звільнені відповідачем враховано, що позивач за період служби тричі притягався до дисциплінарної відповідальності (зауваження наказ Державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області від 10.03.2011 року №24, зауваження - наказ Державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області від 24.05.2012 року №31-г, догана - наказ Державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області від 28.09.2012 року №60-г).

Крім того, позивачу не було запропоновано переведення на іншу посаду, оскільки були відсутні вакансії, які б позивачу можливо було запропонувати з урахуванням його продуктивності і кваліфікації, зокрема, у період з 30.11.2015 року по 01.02.2016 року всі посади були укомплектовані, крім посади начальника слідчого відділу фінансових розслідувань.

При цьому 25.01.2016 року позивачем було подано рапорт про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29.01.2016 року, до якого додано копію свідоцтва про народження доньки ОСОБА_2, копію свідоцтва про шлюб з матір'ю дитини та копію наказу товариства з обмеженою відповідальністю «Холдингова компанія «Дніпро» про прийом матері дитини на роботу на посаду економіста з 22.01.2016 року.

Рапорт отримано представником відповідача 27.01.2016 року, проте на його підставі не було надано позивачу відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки позивачем не дотримано порядок надання таких відпусток.

Законність та обґрунтованість звільнення позивача з державної служби є предметом спору переданого на вирішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно не було надано позивачу відпустку по догляду за дитиною та дії відповідача щодо звільнення позивача відповідають вимогам ч.1 ст. 235 КЗпП України та п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.91 року №114.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частинами другою та третьою статті 36 КЗпП зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 11 листопада 2015 року № 683-о на виконання постанов Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.08.2014 року по справі №804/11637/14 та від 07.10.2015 року по справі №804/8270/15 (а.с. 22-27, 28-31) капітана податкової міліції ОСОБА_1 (М-235672) було поновлено на посаді старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (а.с. 15).

Згідно з наказом № 286-в від 18.12.2015 року позивачу як працівнику Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області було надано чергову відпустку за 2015 рік з 21 грудня 2015 року по 21 січня 2016 року (а.с. 14).

Згідно з попередженням про наступне звільнення від 30.11.2015 року, з метою реалізації постанови КМ України від 6 серпня 2014 року № 311, якою було вирішено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби в т.ч. Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, Лівобережну об'єднану державну податкову інспекцію м. Дніпропетровська Головного управління ДФС та реорганізувати територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби, позивача було повідомлено про наступне звільнення із займаної посади « «__» _______ 2016 року» згідно зі ст. 64 п. «г» (через скорочення штатів) у зв'язку з реорганізацією ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області (а.с. 53).

25 січня 2015 року позивачем було подано рапорт керівнику відповідача з проханням надати йому відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з додатками до нього, а саме копіями свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтва про шлюб позивача, наказу товариства з обмеженою відповідальністю «ХК «Дніпро» від 21.01.2016 року про прийняття дружини позивача на роботу з 22.01.2016 року (а.с. 16-19). У задоволені якого відповідачем було відмовлено.

Наказом Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 01 лютого 2016 року № 53-о «Про звільнення ОСОБА_1.» капітана податкової міліції ОСОБА_1 (М-235672) старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області звільнено з податкової міліції за п.64 «г» (через скорочення штатів) на підставі попередження про наступне вивільнення від 30.11.2015 року та наказу відповідача від 24.11.2014 року № 2 «Про введення в дію штатного розпису» яким було введено в дію штатний розпис Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (а.с.13,52).

Згідно з письмовими запереченнями проти адміністративного позову (а.с. 42-47) відповідачем зазначено, що станом на 30 листопада 2015 року у слідчому відділі фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за штатним розписом всі посади були укомплектовані, крім начальника слідчого відділу фінансових розслідувань, про що і зазначено у службовій записці (а.с. 42-47, 49).

Зазначені обставини справи свідчать про те, що відповідач поновив позивача 11 листопада 2015 року на посаді старшого слідчого в першому відділі кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області та звільнив його 01.02.2016 року саме цієї посади, не переводячи до штату Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

При цьому згідно з попередженням про наступне звільнення від 30.11.2015 року, звільнення позивача відбулось саме з метою реалізації постанови КМ України від 6 серпня 2014 року № 311, якою було вирішено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби в т.ч. Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, Лівобережну об'єднану державну податкову інспекцію м. Дніпропетровська Головного управління ДФС та реорганізувати територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби.

Проте на час попередження позивача про звільнення, згідно з постановою КМ України від 6 серпня 2014 року № 311, Лівобережну ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області вже було реорганізовано шляхом її приєднання до Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, що підтверджується наявністю штатного розпису Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС який було затверджено 21 листопада 2014 року (а.с. 152-159) та введено в дію наказом №2 від 24.11.2014 року (а.с. 52).

Таким чином звільнення позивача відбулося зі штату Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області після закінчення її реорганізації, а отже без наявності на це належних правових підстав.

При цьому, доказів виконання податковим органом вимог частини 2 статті 40 КЗпП України щодо працевлаштування позивача при ліквідації державної установи з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, перебування позивача в штаті Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області відповідач суду не надав.

В попередженні про наступне звільнення позивача зазначено, що «пропозиції щодо наявності вакантних посад в підрозділах податкової міліції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області будуть запропоновані протягом двох місяців апаратом Головного управління». Проте зазначений обов'язок відповідачем не виконувався. Оскільки доказів наявності пропозицій щодо переведення на іншу посаду або інформація щодо їх відсутності відповідачем позивачу не направлялось.

Крім того, відповідачем не було надано суду доказів виконання ним, вимог ст. 42 КЗпП України, щодо надання переважного право на залишення на роботі працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, що здійснюється у разі проведення змін в організації виробництва і праці.

Таким чином, наказ відповідача від 01.02.2016 року №53-о «Про звільнення ОСОБА_1.» є протиправним.

Слід зазначити й про те, що застосовування до позивача у 2014 році заходів дисциплінарного впливу не можуть слугувати підставою підтвердження законності звільнення позивача з займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП.

Частиною першою статті 235 КЗпП передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, згідно з нормами чинного законодавства поновлення повинно здійснюватись на тій посаді та в тій організації, з якої позивача було звільнено. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був туди переведений в установленому порядку. Суд не може перебирати на себе повноваження органу по працевлаштуванню.

А відтак, вимога позивача про необхідність поновлення його на посаді старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області або, у разі скорочення цієї посади за штатним розкладом, на рівнозначній посаді в органах Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області підлягає частковому задоволенню.

Поновлення позивача повинно відбуватися на посаді старшого слідчого в першому відділі кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області необхідне для повного захисту прав позивача.

Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що наказ №53-о від 01 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з податкової міліції за п. 64 «г» (через скорочення штатів) підлягає скасуванню, з поновленням позивача на посаді, яку він займав на час звільнення починаючи з дати його звільнення, тобто з 01 лютого 2016 року.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.91 року №114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з довідкою без номера та дати про розмір грошового забезпечення позивача виданої Лівобережною ОДПІ м. Дніпропетровська розмір середньоденної заробітної плати (грошового забезпечення) позивача на момент звільнення 01.02.2016 року складає 141,92 грн. (а.с.170).

З даними зазначеними в цій довідці позивач погодився та не оспорював.

Таким чином, розмір грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу за період з 02.02.2016 року по 06.10.2016 року (включно), який становить 171 робочий день, складає 24268,32 грн. Виходячи з розрахунку: 141,92 грн. х 171 р.дні = 24268,32 грн. Оскільки справляння і сплата податків з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену розмір зазначеної суми без утримання податків й інших обов'язкових платежів.

При цьому стягнення вказаної суми повинно бути здійснено з відповідача, оскільки доказів перебування позивача в штаті Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області відповідач суду не надав.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 7166 грн. суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити наступне.

Статтею 90 КАС України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

До набрання чинності таким законом граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу відповідно до п.2 розд.VII «Прикінцеві та перехідні положення» КАС України встановлено постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року №590.

Згідно вищевказаної Постанови компенсації витрат на правову допомогу стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, і яка не є суб'єктом владних повноважень, якщо вона сплачується суб'єктом владних повноважень, не повинна перевищувати 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за кожну годину роботи особи, яка надавала правову допомогу. А якщо компенсація відповідно до КАС України сплачується за рахунок держави, тоді така компенсація не повинна перевищувати 5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день особи, яка надавала правову допомогу.

В матеріалах справи відсутні докази про кількість витрачених годин на надання правової допомоги, що унеможливлює здійснення розрахунку належної до відшкодування позивачу суми компенсації витрат на правову допомогу.

Таким чином позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 7166 грн. задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову якою позов задовольнити частково.

Керуючись: пунктом 3 частини 1 статті 198, статтями 205, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року у справі №804/1090/16 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 01.02.2016 року №53-о «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області з 01 лютого 2016 року.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 02 лютого 2016 року по 06 жовтня 2016 року (включно) у сумі 24268 (дванадцять чотири тисячі двісті шістдесят вісім) грн. 33 коп., визначене без утримання податку й інших обов'язкових платежів.

У задоволені позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 10 жовтня 2016 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко