Справа № 812/293/16
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2016-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Смішлива Т.В.
Суддя-доповідач - Арабей Т. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року справа №812/293/16

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року у справі № 812/293/16 за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору на стороні відповідача - Лисичанський міський суд Луганської області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

07 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Луганського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, третьої особи, яка не заявляє вимог на предмет спору на стороні відповідача - Лисичанського міського суду Луганської області (з урахуванням уточнень) про:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не нарахування та невиплаті позивачу заробітної плати за період з період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року включно відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та за період з 29 березня 2015 року по 01 січня 2016 року відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»);

- зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату заробітної плати позивачу за період з період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року включно відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та за період з 29 березня 2015 року по 01 січня 2016 року відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») в повному обсязі з урахуванням надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, тощо) та з урахуванням індексації (а.с. 2-8, 27-30, 74).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2016 року, зокрема, залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Лисичанський міський суд Луганської області (а.с. 1).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю (а.с. 77-79).

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Луганського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року у справі № 812/293/16 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянтом зазначено, що з 26 жовтня 2014 року працівники апарату судів мають право на посадові оклади у розмірах, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру».

Апелянт зазначає, що аргументи відповідача про відсутність механізму реалізації законодавчо визначеного права на отримання підвищеної заробітної плати, відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів у відповідача не можуть бути підставою для невиконання вимог закону.

Крім того, апелянт зазначила, що не встановлення законодавцем механізму реалізації її права на отримання підвищеної заробітної плати та не внесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09 березня 2006 року № 268 не є підставою для порушення її права на отримання заробітної плати, оскільки закони України мають вищу юридичну силу аніж підзаконні акти.

Крім того, апелянт вказувала на порушення судом першої інстанції вимог Конвенції про захист прав людини и основоположних свобод та положень Конституції України (а.с. 87-91).

Позивач та представник відповідача та третьої особи у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

11 жовтня 2016 року від позивача до канцелярії суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за нормами пункту другого частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 13 травня 2005 року працює в Лисичанському міському суді Луганської області. Наказом від 14 жовтня 2010 року позивача переведено на вакантну посаду помічника судді з 15 жовтня 2010 року, із присвоєнням одинадцятого рангу державного службовця. 04 травня 2011 року її переведено на посаду помічника судді за її згодою, на час виконання повноважень судді Фастовця В.М., із збереженням одинадцятого рангу державного службовця. 15 жовтня 2012 року ОСОБА_2 присвоєно черговий, десятий ранг державного службовця. 15 жовтня 2014 року ОСОБА_2 присвоєно черговий, дев'ятий ранг державного службовця (а.с.17-18)

Як вбачається з Довідки про складові заробітної плати ОСОБА_2 виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Луганській області, заробітна плата позивача з жовтня 2014 року по 01 вересня 2015 року розраховувалась виходячи з посадового окладу у розмірі 1 218,00 грн., з 01 вересня 2015 року по 08 вересня 2015 року - виходячи з посадового окладу у розмірі 1 378,00 грн., а з 09 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року - з посадового окладу 2 756,00 грн. (а.с. 49)

Не погоджуючись з розміром посадового окладу, з якого розрахована заробітна плата за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року та з 29 березня 2015 року по 01 січня 2016 року, ОСОБА_2 07 квітня 2016 року звернулась до відповідача із заявою про проведення перерахунку її заробітної платина підставі положень ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції відповідно до Закону України "Про забезпечення права на справедливим суд". (а.с.50)

Листом № 580/16 вих. від 08 квітня 2016 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області роз'яснило головам місцевих судів Луганської області та керівникам апарату суду про те, що постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України від 05 лютого 2016 року № 3 "Про Довідку щодо результатів вивчення узагальнення практики застосування адмінсудами положень Закону України "Про судоустрій та статус суддів" має рекомендаційний характер, а тому підстави для перерахунку заробітної плати працівникам апарату суду відсутні (а.с. 51).

Вважаючи, що права позивача порушені в частині не проведення перерахунку заробітної плати за спірні періоди, вона звернувся до суду із даним позовом.

Спірним питанням даної справи є правомірність заявлених вимог позивача щодо перерахунку заробітної плати на підставі

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позовних вимог, виходив з того, що, оскільки з 26 жовтня 2014 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників апарату суду, не внесені, а законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 1 ст. 147 цього ж Закону у редакції з 28 березня 2015 року не передбачено, управління ДСА, як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Натомість, ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 07 липня 2010 року) передбачено, що розмір заробітної плати, зокрема, працівників апаратів судів визначається законом.

Відповідно до ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України «Про державну службу».

За змістом ч. 7 ст. 33 Закону України «Про державну службу», умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведених правових положень Кабінет Міністрів України затвердив Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату вищих спеціалізованих судів, Схему посадових окладів працівників і спеціалістів апарату апеляційних судів, Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих спеціалізованих судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додатки 44-47 до Постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09 березня 2006 року у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 700 від 12 травня 2007 року).

Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 482 «Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету», встановлено, що у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати, яка, в свою чергу згідно зі ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» становила 1 218,00 грн.

З огляду на викладене, особи, які в 2014 році займали посади державних службовців, мали право на посадовий оклад у розмірі 1218,00 грн.

14 жовтня 2014 року прийнято Закон України № 1697-VII «Про прокуратуру», п. 5 Прикінцевих положень якого внесено зміни до ч. 1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та доповнено її новим абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Зазначені зміни набрали чинності 26 жовтня 2014 року.

Абзацом 2 п.п. 1 та абз. 3 п.п. 2 п. 13 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

З 28 березня 2015 року Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII затверджено нову редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 п. 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 травня 2015 року № 192-VIII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується із положеннями ч. 7,8 ст. 33 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також ч.2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону України «Про оплату праці»).

За правилами статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до 28 березня 2015 року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (далі БК) (стаття 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Аналогічні правила закріплені і у статтях 145, 146 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції з 28 березня 2015 року.

З 01 січня 2015 року п. 9 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 09 вересня 2015 року.

Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону України "Про прокуратуру" та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Ураховуючи наведене, та те, що з 26 жовтня 2014 року по 09 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону «Про судоустрій і статус суддів» та частини першої статті 147 цього ж Закону у редакції з 28 березня 2015 року не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна правова позиція відповідає практиці Верховного Суду України, зокрема, викладеної в постановах від 12 липня 2016 року у справі № 820/4648/15 та від 13 липня 2016 року по справах № 818/3372/15, № 820/4653/15, і суд апеляційної інстанції враховує її при розгляді даної справи на підставі ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд вважає, що висновки апелянта є недопустимими та суперечать нормам Кодексу адміністративного судочинства України і які суд не приймає з огляду на положення ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195, 197, п.1 ч. 1ст. 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року у справі № 812/293/16 за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору - Лисичанський міський суд Луганської області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова