Справа № 815/4746/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4746/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд скасувати рішення, викладене у формі висновку від 27.07.2016 р. про скасування дозволу на імміграцію позивачу; зобов'язати відповідача здійснити обмін посвідки позивача на постійне проживання серії ОД № 1637/05 від 21.06.2015 р. у зв'язку із досягненням ним 45-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Одеській області від 21.06.2005 р. йому було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" та видано посвідку на постійне проживання серії ОД № 1637/05. У зв'язку із досягненням 45-річного віку 07.06.2016 р. він звернувся до Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання. Однак дізнався, що 27.07.2016 р. Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято рішення у формі висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу. Також зазначив, що при прийнятті рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідач не запросив його для надання особистих пояснень та не надіслав копію даного висновку у встановлений строк, чим порушив його право на захист своїх прав та інтересів на участь у процесі прийняття рішення, а також його оскарження. Крім того, у позивача в Україні народилась дитина, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України "Про громадянство" є громадянкою України за народженням. Вважаючи, що рішення відповідача, викладене у формі висновку, є протиправним, незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи та законні інтереси позивача та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, а також підлягає скасуванню, він звернувся до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги із викладених вище підстав підтримала у повному обсязі та просила задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, пояснивши, що неповнолітній син заявника на час звернення батька з клопотанням про залишення на постійне проживання в Україні , не мав дозволу на імміграцію, також не було підтверджено його належність до громадянства України. Зазначив, що син позивача не мав підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, а далі і посвідки на постійне проживання, отже не вважається іммігрантом, що виключає можливість надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" як батьку іммігранта. Відповідно до п. 3 ст. 8 Закону України "Про громадянство" дитина, яка народилась на території України після 24 серпня 1991 року і не набула за народженням громадянство України та не є особою без громадянства реєструється громадянином України за клопотанням одного з її законних представників. Повідомив, що на теперішній час процедура реєстрації дитини позивача громадянином України не проводилась. Крім того, інших, передбачених ст. 4 "Про імміграцію", підстав для імміграції позивача на територію України в період 2005 року в матеріалах його особової справи не міститься. Таким чином, дозвіл на імміграцію був отриманий позивачем в порушення вимог законодавства, а позивач був визнаний такою особою, що не має дозволу на імміграцію в Україну, та посвідка на постійне проживання в Україні визнана недійсною.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Одеській області від 21.06.2005 року на підставі п.п.1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" та видано посвідку на постійне проживання серії ОД №1637/05.

В зв'язку із досягненням 45-річного віку 07.06.2016 р. позивач звернувся до Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, натомість дізнався про висновок Головного управління ДМС України в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. Китаю ОСОБА_1 від 27.07.2016 р.

Відповідно до зазначеного висновку посадовою особою ГУ ДМС України в Одеській області рекомендовано скасувати повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Одеській області від 21.06.2005 р., а також в паспортному документі позивача анулювати штамп "Дозволено постійне проживання в Україні", та визнати недійсною та вилучити посвідку на постійне проживання в Україні серії ОД №1637/05 від 21.06.2005 р.

Позивач звернувся до адміністративного суду із позовом про скасування висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 27.07.2016 р. та зобов'язання відповідача обміняти посвідку на постійне проживання в Україні.

Здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 р. № 6-зп "Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України" частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді .

Так, з викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що при відсутності порушення суб'єктивного права особи також відсутні й спірні правовідносини, а відсутність спірних правовідносин, в свою чергу, виключає можливість поновлення порушених прав позивача шлях судового захисту.

В той же час, позивач в адміністративному позові посилається на положення ст. 17 КАС України, згідно ч. 2 п. 1 зазначеної статті КАС України предметом адміністративного позову можуть бути спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Тобто, на думку позивача, оскаржуваний висновок є рішенням суб'єкту владних повноважень та підлягає скасуванню в судовому порядку. Однак, така позиція є хибною, оскільки висновок носить лише рекомендаційний характер та не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, щодо яких його складено, у зв'язку із чим і не може вважатись рішенням суб'єкту владних повноважень.

Звертаючись до суду з позовом про скасування висновку щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивач фактично звертається з вимогою про встановлення певного факту, що виходить за межі повноважень адміністративних судів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників адміністративних відносин. Тому обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводе до поновлення його порушеного права.

При цьому судом встановлено, що за наслідками розгляду оскаржуваного висновку ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 291902 від 27.07.2016 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги щодо скасування висновку є нічим іншим як встановлення факту, що має юридичне значення. Цей факт може встановлюватися адміністративними судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право адміністративне, а саме скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та роз'яснити його право на звернення до суду з адміністративним позовом про скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію від 27.07.2016 р. Адже саме зазначене рішення призвело до зміни та обмеження прав та обов'язків позивача, задля поновлення яких він і звернувся до суду на теперішній час.

В той же час, суд враховує, що до початку розгляду справи по суті позивачем (його представником) відповідно до ч.1 ст. 137 КАС України предмет позову не змінено, останнім оскаржується виключно висновок, який, як встановлено судом, носить рекомендаційних характер та не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні ст.17 КАС України.

Частиною 1 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

У зв'язку із вищевикладеним, за результатами з'ясування обставин у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. 19, 55 Конституції України, ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2016 року.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк