Справа № 826/13773/16
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 жовтня 2016 року № 826/13773/16

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

Суддя - Вовк П.В.

В порядку письмового провадження

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1, позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі також - ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача форми «Ф» від 11 квітня 2016 року № 196-1305.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з огляду на те, що ОСОБА_1 не належить на жодному праві земельна ділянка, щодо якої таким рішенням було нараховано податкове зобов'язання у розмірі 9 213, 82 грн.

Крім того, позивач вказує на помилковість здійснення відповідачем обрахунку розміру визначеного оскаржуваним повідомленням-рішенням податкового зобов'язання ОСОБА_1

В наданих суду запереченнях представник відповідача вказав, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте податковим органом відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях проти адміністративного позову.

У судове засідання, призначене на 14 вересня 2016 року, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи представники позивача та відповідача не з'явились.

Водночас, 14 вересня 2016 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про здійснення розгляду даної справи за його відсутності.

Відповідно до вимог ч. 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на зазначене, оскільки у судове засідання 14 вересня 2016 року не з'явились представники позивача та відповідача, належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення, беручи до уваги подане позивачем 14 вересня 2016 року клопотання та враховуючи відсутність необхідності заслухати свідка чи експерта, з урахуванням вимог статті 128 КАС України, суд, дослідивши матеріали справи, перейшов до розгляду справи в подальшому у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі договору купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) від 03 вересня 1998 року № 000389/12, укладеного між позивачем та Фондом приватизації комунального майна Старокиївського району м. Києва, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення загальною площею 30,8 кв.м., яке знаходить за адресою: АДРЕСА_1, та складає 1/100 ідеальних часток від усього домоволодіння.

Право власності позивача на вказане приміщення підтверджується свідоцтвом про право власності від 30 жовтня 1998 року № 179.

11 квітня 2016 року відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення №196-1305, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у розмірі 9 213, 82 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно з пп. 14.1.147 п. 14.1 статті 147 Податкового кодексу України (далі - ПК України) (тут і далі нормативно-правові акти наведені в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 статті 16 ПК України, платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Відповідно до пп. 269.1.1 п. 269.1 статті 269 ПК України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв). А в силу вимог пп. 270.1.1 п. 270.1 статті 270 ПК України, об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК України та статтею 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказаними правовими положеннями чітко передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами п. 286.1 статі 286 ПК України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.8 статті 287 ПК України).

Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Як було встановлено вище, позивач є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві оспорюваним податковим повідомленням-рішенням нарахувала земельний податок. При цьому в силу вимог статей 182, 334 ЦК України та положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

За таких обставин, на думку суду, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловим приміщенням, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у ОСОБА_1 з дати державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно.

Наведена правова позиція повністю узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України, викладеною, зокрема, в його постанові від 07 липня 2015 року по справі №21-775а15.

Відповідно до ч. 1 статті 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Щодо доводів позивача про помилковість обрахунку розміру визначеного оскаржуваним повідомленням-рішенням податкового зобов'язання ОСОБА_1, суд зазначає, що правильність такого обрахунку підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунком від 11 квітня 2016 року, доданому до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, розрахунком платежів по сплаті земельного податку на 2016 рік землекористувача ОСОБА_1 та довідкою про грошову оцінку частки земельної ділянки Київського міського управління земельних ресурсів № 611 від 12 вересня 2000 року.

Доказів помилковості вказаних у наведених документах даних позивачем суду надано не було, що в сукупності з приписами ч. 1 статті 71 КАС України свідчить про необґрунтованість наведеної позиції позивача.

На підставі зазначеного вище суд приходить до висновку про правомірність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення форми «Ф» від 11 квітня 2016 року № 196-1305 та, відповідно, відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом його скасування.

Відповідно до статті 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-12, 71, 122, 128, 158-163 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя П.В. Вовк