Справа № 803/559/16
Суддя: Каралюс Володимир Маріянович
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року Справа № 876/4185/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Каралюса В.М.,

суддів: Затолочного В.С., Матковської З.М.,

за участі секретаря судового засідання Керод Х.І.,

та за участі осіб:

від відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВМП» на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року у справі за позовом Волинського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «ВМП» про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 обласне відділення фонду соціального захисту інвалідів звернувся до суду з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ВМП», в якому просив стягнути з відповідача на користь держави в особі Волинського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів в дохід Державного бюджету на рахунки відкриті в управліннях Державної казначейської служби України адміністративно-господарські санкції в сумі 533244,10 грн. та пеню в сумі 1493,08 грн., разом до сплати 534737,18 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року адміністративний позов задоволено повністю. Постановлено стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ВМП» в дохід Державного бюджету України суму адміністративно-господарських санкцій за 2015 рік у розмірі 533244,10 грн. та пеню в сумі 1493,08 грн., усього на загальну суму 534737,18 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, його оскаржив відповідач, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що оскаржувана постанова є незаконною та винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить таку скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що підприємство вчасно протягом року подавало до центру зайнятості звіти форми 3-ПН про попит на робочу силу. Також подавали до Управління праці та соціального захисту населення м. Нововолинськ та Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів листи з проханням направити на підприємство інвалідів. Крім того, протягом 2015 року ТзОВ «ВМП» розміщувало в газеті «Безкоштовні оголошення» оголошення щодо можливості прийому на роботу інвалідів. Таким чином, на виконання вимог законодавства, апелянт здійснив всі заходи для працевлаштування інвалідів, тому у діях підприємства відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження товариства інвалідів, які бажають працевлаштуватись або інших аналогічних причин. Застосування до товариства адміністративно-господарських санкцій є незаконним, оскільки обовязок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі Закон) для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Згідно з частиною третьою статті 18 вказаного Закону - підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 19 Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості 1 робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною 1 цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Виконанням нормативу робочих місць відповідно до змісту ч. 5 статті 19 Закону, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Статтею 20 Закону встановлено обов'язок підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 зазначеного Закону порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

Поняття робоче місце інваліда, спеціальне робоче місце інваліда визначено статтею 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» і розуміється як: робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Тобто передбачений статтею 19 Закону обов'язок по забезпеченню працевлаштування інвалідів не слід ототожнювати з обов'язком роботодавця здійснювати фактичний пошук інвалідів для їх працевлаштування на створених останнім робочих місцях, оскільки законом на роботодавця такий обов'язок не покладається.

Обов'язок по забезпеченню роботодавцем працевлаштування інвалідів буде виконаний останнім в передбаченому законом обсязі у випадку дотримання роботодавцем нормативних вимог статті 18 Закону (виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць; створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством; надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів; звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України).

Отже, законодавство України в сфері соціальної захищеності інвалідів обов'язок з працевлаштування інвалідів покладає на орган державної влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів, але цьому мають передувати певні дії підприємств, установ і організацій зі створення робочих місць для інвалідів та з відповідного інформування зазначених органів з метою працевлаштування інвалідів. Обов'язок державних органів щодо працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Відтак, з наведеного вище суд приходить до висновку, що до обов'язків роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування, крім створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відноситься також обов'язок надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації такого працевлаштування. Такі вимоги закону реалізуються відповідно до частини четвертої статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» шляхом щомісячної подачі звіту про наявність вакансій за формою №З-ПН, яка затверджена Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року N 420.

Як вбачається з матеріалів справи, товариство з обмеженою відповідальністю «ВМП» 15 лютого 2016 року подало до Фонду звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік за формою №10-ПІ, яка затверджена Наказом Мінпраці України від 10 лютого 2007 року №42. У вказаному звіті зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників у штаті підприємця становить 508 осіб, з яких середньооблікова кількість інвалідів становить 10 осіб. Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» становить 20 осіб. Таким чином, у ТзОВ «ВМП» не забезпечено середньооблікову чисельність інвалідів у 2015 році в кількості 10 осіб.

Через невиконання відповідачем нормативу з працевлаштування інвалідів, ОСОБА_2 обласним відділення Фонду соціального захисту інвалідів направлено повідомлення від 11.03.0216 року №70-19/251 в якому повідомлено про необхідність сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 533 244,10 грн.

У відповідь на це повідомлення, листом від 24.03.2016 року №343 ТзОВ «ВМП» відмовилось від сплати адміністративно-господарський санкцій з посиланням на дотримання ними нормативу з працевлаштування інвалідів.

Як безспірно встановлено судом, розмір середньорічної заробітної плати на підприємстві відповідача у 2015 році складав 53 324,41 грн. на одного працівника. Враховуючи наведене, сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу з працевлаштування інвалідів у 2015 році у ТзОВ «ВМП» становить 533 244,10 грн. (за 10 нестворених робочих місць для працевлаштування інвалідів), пеня за 4 дні існування боргу (станом на 19.04.2016) становить 1 493,08 грн. Загальна сума заборгованості станом на 19.04.2016 складає 534 737,18 грн.

В силу норми ч. 2 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне нарахування пені у розмірі 120 відсотків річної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк. Порядок нарахування пені та її сплати затверджено Наказом Міністерства праці та соціальної політики України №223 від 15.05.2007 р., який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.05.2007 р. за № 552/13819. Згідно розрахунку позивача сума пені складає 1 493,08 грн.

Таким чином, відповідач щомісячно протягом 2015 року до органу державної служби зайнятості не подавав інформацію про відповідні створені робочі місця для інвалідів. Представником відповідача, як доказ звітності, надано звіти форми №3-ПН про наявність вакансій за січень, березень-вересень, листопад-грудень 2015 року, проте як встановлено в судовому засіданні відповідачем не подавалися звіти форми №3-ПН в січні та в жовтні 2015 року.

З листа Нововолинського міського центру зайнятості від 16.05.2016 року №742/04-2 вбачається, що форми звітності 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) ТзОВ «ВМП» до Нововолинського МЦЗ подавалися лише за 10 місяців 2015 року.

Таким чином, роботодавець, створивши робочі місця для інвалідів, та за відсутності на цих робочих місцях працевлаштованих осіб, повинен був подавати до центру зайнятості відповідну інформацію.

Відтак, до обов'язків роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування, крім створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відноситься також обов'язок надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації такого працевлаштування.

Неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме неподання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів державній службі зайнятості за спірний період, є порушенням вищезгаданих норм чинного законодавства та є підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій.

Щодо посилання апелянта на те, що підприємство регулярно розміщувало оголошення про можливість працевлаштування інвалідів у газеті «Безкоштовні оголошення» та направлення листів про наявність вакансій для інвалідів до Управління праці та соціального захисту населення Нововолинської міської ради та Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів як на підставу вчинення усіх необхідних дій для працевлаштування інвалідів то такі є безпідставними, оскільки направлення таких листів та розміщення оголошень в газеті не є обов'язковою вимогою ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки обов'язковою вимогою цієї норми є надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, що не було виконано відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що неподання відповідачем звітів за формою №3-ПН в січні, жовтні 2015 року свідчить про невчинення ТзОВ «ВМП» усіх необхідних дій для працевлаштування інвалідів. Будь-які інші дії не виправдовують відповідача та не звільняють його від відповідальності за порушення правил господарської діяльності, якщо він не подав до центру зайнятості звітів за формою № 3-ПН за всі місяці 2015 року, а відтак заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення повністю шляхом прийняття постанови про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені в загальному розмірі 534 737,18 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВМП» залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року у справі № 803/559/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя В.С. Затолочний

суддя З.М. Матковська

повний текст ухвали виготовлений 04.10.2016