Справа № 826/8507/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 жовтня 2016 року 10:20 №826/8507/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кобилянського К.М., суддів Мазур А.С. та Федорчука А.Б., за участі секретаря судового засідання Голод А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до треті особи без самостійних вимог на предмет споруДержавної фіскальної служби України, 1) Університет державної фіскальної служби України, 2) ОСОБА_2
про визнання протиправним та скасування рішення,

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Молчанова Н.К.,

представника третьої особи-1: Мудрак В.В.,

представника третьої особи-2: ОСОБА_5

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 03.10.2016 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної фіскальної служби України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Університет державної фіскальної служби України, ОСОБА_2, в якій просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Державної фіскальної служби України від 20.05.2016 про внесення для голосування до Університету державної фіскальної служби України кандидатур, у частині внесення кандидатури ОСОБА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Державна фіскальна служба України порушила права ОСОБА_1 як офіційного кандидата на посаду ректора Університету державної фіскальної служби України тим, що внесла для голосування на зайняття посади керівника вищого навчального закладу - Університету державної фіскальної служби України кандидатуру ОСОБА_2. Позивач зазначив, що Комісією з проведення відбору претендентів на заміщення вакантної посади ректора Університету державної фіскальної служби України були винесені кандидати без врахувань приписів статті 42 Закону України «Про вищу освіту».

Представник відповідача проти позову заперечував, мотивуючи тим, що включення до переліку кандидатів на зайняття посади керівника вищого навчального закладу - Університету державної фіскальної служби України кандидатури ОСОБА_2 ніяким чином не порушує права ОСОБА_1 Також, зазначив, що при проведенні відбору претендентів на заміщення вакантної посади ректора Університету державної фіскальної служби України, дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема при внесенні кандидатури ОСОБА_2 до переліку претендентів на зазначену посаду.

Представник третьої особи-1 проти позову заперечував, з тієї підстави, що позивачем не надано жодних документів, які б свідчили про протиправність рішення Державної фіскальної служби України від 20.05.2016 про внесення для голосування до Університету державної фіскальної служби України кандидатур, у частині внесення кандидатури ОСОБА_2, а тому позов є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Представник третьої особи-2 проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наказом Державної фіскальної служби України від 02.03.2016 №201 «Про організацію виборів Університету державної фіскальної служби України» було оголошено конкурс на заміщення вакантної посади ректора Університету державної фіскальної служби України, затверджено склад Комісії з проведення відбору претендентів на заміщення вакантної посади ректора Університету державної фіскальної служби України (далі - Комісія) та призначено вибори на 09.06.2016.

20.05.2016 Державна фіскальна служба України проінформувала, що 20.05.2016 відбулося засідання Комісії з проведення відбору претендентів на заміщення вакантної посади ректора Університету державної фіскальної служби України.

Згідно протоколу №1 засідання Комісії від 20.05.2016, для голосування вносяться наступні кандидатури:

1) ОСОБА_6;

2) ОСОБА_7;

3) ОСОБА_8;

4) ОСОБА_2;

5) ОСОБА_1.

Позивач, не погоджуючись з тим, що кандидатом на заміщення вакантної посади ректора Університету державної фіскальної служби України було внесено ОСОБА_2, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно матеріалів справи, на засіданні Комісії 20.05.2016 було заслухано ОСОБА_9 з приводу розгляду документів ОСОБА_2, який займає посаду в.о. ректора Університету, яка доповіла пре те, що документи претендентом подано власноруч, всі документи оформлені належним чином, наявність необхідного стажу науково-педагогічної діяльності підтверджується витягом з послужного списку та завіреними копіями довідок з Академії митної служби України та Київського національного торговельно-економічного університету. Інформація у поданих документах та з відкритих джерел щодо недотримання претендентом вимог Закону відсутня.

Також, було поставлено на голосування пропозицію щодо рекомендації внесення до Університету для голосування кандидатури претендента на посаду ректора - ОСОБА_2, як такого, що відповідає вимогам Закону.

За результатами голосування («за» - 8, «проти» - 0, «утримались» - 0) було вирішено внести до Університету кандидатуру ОСОБА_2 для голосування.

Вказане рішення оформлене Протоколом №1 засідання Комісії від 20.05.2016.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Як вбачається з наведеної правової норми, рішення суб'єкта владних повноважень можуть бути виражені у формі нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії.

Поняття нормативно-правового акта та акта індивідуальної дії в Кодексі адміністративного судочинства України не врегульовані, а тому при визначення цих понять слід звернутися до загальних понять права.

Так, нормативно-правовий акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово; акт індивідуальної дії - виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації його повноважень, які породжують права та обов'язки у того суб'єкта, якому вони адресовані.

Визначальною ознакою як нормативно-правового акта так і акта індивідуальної дії є обов'язковість його приписів для відповідного суб'єкта (кола суб'єктів), дотримання яких забезпечується правовими механізмами.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп в справі №3/35-313 вказано, що «…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.»

В пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 № 9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Системний аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб'єкта владних повноважень та за умови порушення її прав.

Позивач стверджує, що оскаржуване рішення порушує його особисті права та законні інтереси, так як допущено до конкурсу особу, яка не відповідає вимогам статті 42 Закону України «Про вищу освіту».

Проте, зі змісту оскаржуваного рішення від 20.05.2016 видно, що ним фактично вирішена участь ОСОБА_2 у конкурсі на заміщення вакантної посади ректора Університету державної фіскальної служби України.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вказане рішення не порушує прав ОСОБА_1 на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади ректора Університету державної фіскальної служби України та стосується виключно ОСОБА_2

Що стосується тверджень позивача стосовно того, що подані ОСОБА_2 документи на заміщення вакантної посади ректора Університету державної фіскальної служби України не відповідають вимогам статті 42 Закону України «Про вищу освіту», зокрема, те що ОСОБА_2 підпадає під дію частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади» та те, що у останнього відсутній необхідний 10-річний стаж роботи на посадах науково-педагогічних працівників, суд вважає за необхідним зазначити наступне.

Державна фіскальна служба України з метою якісного проведення конкурсного відбору претендентів на посаду ректора Університету державної фіскальної служби України, прийняла наказ від 02.03.2016 №201 про організацію виборів ректора Університету державної фіскальної служби України, яким було затверджено склад Комісії з проведення відбору претендентів на заміщення вакантної посади ректора Університету державної фіскальної служби України.

Вказане свідчить про те, що оцінка поданих документів кандидатами є дискреційним повноваженням Державної фіскальної служби України в особі затвердженої наказом від 02.03.2016 №201 Комісії.

Окрім того, суд вважає за необхідним наголосити, що питання щодо поширення/непоширення вимог Закону України «Про очищення влади» відносно ОСОБА_2 вже було предметом розгляду у справах №810/2259/15 та №760/20182/15-ц.

Так, постановою Київського окружного адміністративного суду від 07.10.2015 №810/2259/15, яка залишена ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2015 без змін, встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади по застосуванню положень Закону України «Про очищення влади» є адміністративними актами індивідуальної дії, які стосуються виключно осіб, до яких застосовуються положення цього Закону, а бездіяльність Державної фіскальної служби, яка виявилась у незастосуванні до ОСОБА_2 положень Закону України «Про очищення влади» не порушує права ОСОБА_1

В рішенні Солом'янського районного суду м. Києва від 24.12.2015 №760/20182/15-ц, встановлено, що інформація, розповсюджена в матеріалі «Незцінений досвід ректорів» в мережі Інтернет на сайті http://from-ua.com про необхідність застосування до ОСОБА_2 заборони, встановленої Законом України «Про очищення влади» є недостовірною, оскільки він не працював на відповідних посадах у період з 25.02.2010 по 22.02.2014.

Що стосується стажу роботи на посадах науково-педагогічних працівників, то статтею 42 Закону України «Про вищу освіту» та підпунктом 6.3 пункту 6 Статуту визначено, що кандидат на посаду керівника вищого навчального закладу повинен вільно володіти державною мовою, мати вчене звання та науковий ступінь і стаж роботи на посадах науково-педагогічних працівників не менш як 10 років.

Науково-педагогічний стаж ОСОБА_2 підтверджений відповідними офіційними документами, що підтверджується Витягом з послужного списку, трудової книжки та довідки Академії митної служби України від 13.02.2007 №58, копій наказів КНТЕУ, НУДПСУ про науково-педагогічну роботу у ВНЗ III-IV рівнів акредитації.

Так, згідно зазначеного Витягу у ОСОБА_2 стаж наукової роботи: 17 років 03 місяці 27 днів, стаж науково-педагогічної діяльності в ВНЗ II рівня акредитації: 8 місяців 21 день, календарний стаж науково-педагогічної діяльності в ВНЗ III-IV рівня акредитації: 13 років 6 місяців 18 днів. Сумарний календарний стаж наукової роботи та науково-педагогічної діяльності 28 років 07 місяців 18 днів.

Отже, твердження позивача, щодо не відповідності документів ОСОБА_2 вимогам статті 42 Закону України «Про вищу освіту» спростовуються вище зазначеним.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя К.М. Кобилянський

Судді А.С. Мазур

А.Б. Федорчук