Справа № 806/1123/15
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року м.Житомир справа № 806/1123/15

категорія 3.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гуріна Д.М., суддів: Романченка Є.Ю., Токаревої М.С.,

секретар судового засідання Коваль О.В.,

за участю: позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідачів Юхимчук О.М.,

представника третьої особи Скляра О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області, третя особа - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії

встановив:

18 березня 2015 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_1, ОСОБА_2 із позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (далі - УДМС України в Житомирській області) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року, позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №134-15 від 27 лютого 2015 року про відмову ОСОБА_1, громадянину Російської Федерації, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №136-15 від 27 лютого 2015 року про відмову ОСОБА_2, громадянці Російської Федерації, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1, громадянина Російської Федерації, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2, громадянки Російської Федерації, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 липня 2016 року постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року у справі №806/1123/15 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

1 серпня 2016 року до Житомирського окружного адміністративного суду надійшла справа №806/1123/15 та після проведення автоматичного розподілу передана на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Гуріна Д.М., суддів Романченка Є.Ю., Токаревої М.С.

Ухвалою головуючого судді Житомирського окружного адміністративного суду від 4 серпня 2016 року адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Під час розгляду справи позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги. Судом були прийняті заява про зміну предмету адміністративного позову (Том №2 а.с.182-187, 194) і заява про збільшення позовних вимог (Том №2 а.с.220-223, 225) та розглядались наступні позовні вимоги:

- визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області зі складення висновків від 27 жовтня 2014 року та додатків до висновків від 25 грудня 2014 року про відсутність підстав для визнання біженцями ОСОБА_1, громадянина Російської Федерації та ОСОБА_2, громадянки Російської Федерації;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №134-15 від 27 лютого 2015 року про відмову ОСОБА_1, громадянину Російської Федерації, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №136-15 від 27 лютого 2015 року про відмову ОСОБА_2, громадянці Російської Федерації, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1, громадянина Російської Федерації, біженцем, відповідно до вимог закону;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2, громадянки Російської Федерації, біженцем, відповідно до вимог закону.

Під час судового розгляду до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - УДМС України у Вінницькій області) (Том №2 а.с.194).

Позивачі у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з урахуванням поданих уточнень. В обґрунтування позовних вимог пояснили, що у січні та лютому 2014 року вони, громадяни Російської Федерації, на законних підставах прибули до України. До цього часу, зокрема з 2007 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, неодноразово перетинали державний кордон України та здебільшого перебували на її території. Перебуваючи в України, позивачі постійно проживали у м.Житомирі. Наголошують на тому, що мають активну соціальну позицію щодо підтримки незалежності України та подій, що стались у період з листопада 2013 року по теперішній час, а особливо перемоги Майдану та Революції Гідності. Крім того, активна правозахисна діяльність ОСОБА_1, яку протягом кількох років він здійснював на території України, прямо суперечить та конфліктує з державною ідеологією Російської Федерації. Наведені обставини зумовили звернення позивачів до УДМС України в Житомирській області із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Наказами ДМС України від 25 квітня 2014 №57о/д та №58о/д відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в оформленні документів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Не погодившись із рішеннями УДМС України в Житомирській області, позивачі звернулись до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом про їх скасування та зобов'язання прийняти рішення про оформлення щодо них документів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 2 червня 2014 року у справі №806/2021/14, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2014 року, позовні вимоги задоволено повністю. На виконання постанови суду від 2 червня 2014 року, у серпні 2014 року УДМС України в Житомирській області було прийнято рішення про оформлення щодо позивачів документів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Попри обґрунтованість звернень та всупереч висновків Житомирського окружного адміністративного суду, що були наведені у постанові від 2 червня 2014 року, УДМС України в Житомирській області складені висновки від 27 жовтня 2014 року та додатки до висновків від 25 грудня 2014 року про відсутність підстав для визнання позивачів біженцями. Вказані висновки УДМС України в Житомирській області були направлені до ДМС України. Рішеннями ДМС України від 27 лютого 2015 року №134-15 та №136-15 відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Позивачі зазначають, що відповідачами не враховані обставини, які встановлені судовими рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду та Житомирського апеляційного адміністративного суду у справі №806/2021/14. Зокрема, вказаними рішеннями встановлено, що позивачі мають обґрунтовані підстави для побоювань стати жертвами переслідувань за політичною ознакою. Також, наголошують на тому, що ДМС України при прийнятті оспорюваних рішень не враховано, що саме по собі заперечення позивачами законності анексування Росією частини території України може стати підставою для притягнення останніх до кримінальної відповідальності.

Представник відповідача - ДМС України у судовому засіданні та у письмових запереченнях на адміністративний позов (Том №2 а.с.209-219) проти заявленого позову заперечувала з підстав, що викладені у письмових запереченнях. У судовому засіданні також пояснила, що у процесі розгляду заяв позивачів було проведено додаткові співбесіди із заявниками, а також проаналізовано міграційне законодавство України та інформацію про країну походження на предмет підтвердження/спростування відомостей про загрозу у країні громадянської належності. За результатами проведення вказаних процедурних дій встановлено, що заявники так як і під час попередніх співбесід, наголошують, що проживання в Росії залишається неможливим з огляду на політичне становище в країні та загрози переслідування у зв'язку із адвокатською діяльністю на території України, політичними переконаннями, які не співпадають з ідеологією влади РФ. Також заявляють, що на заявника з боку представників органів безпеки РФ та Адвокатської палати Ростовської області, неодноразово здійснювався тиск щодо зміни політичних поглядів та відмови від своєї діяльності на території України, а саме представлення інтересів онука ОСОБА_8 у справі про скасування Указу Президента України «Про присвоєння звання героя України ОСОБА_8.» та відкривались відносно нього кримінальні провадження. УДМС України в Житомирській області перевіряючи доводи, наведені у заявах, вбачає наступне: заявник дійсно є адвокатом, що підтверджується посвідченням №2801, виданим 28 жовтня 2005 року Головним Управлінням Федерельної реєстраційної служби у Ростовській області, займався представницькою діяльністю на території України, що підтверджується копіями судових рішень за участі заявника та інформацією, наведеною в інтернет-виданнях (Українська правда (історична правда) www.istpravda.com.ua/articles/4cffdc7fb043d, RUPOR.INFO www.rupor.info та інші). Однак на думку представника УДМС України, заявник лише повідомляє про тиск з боку Адвокатської палати Ростовської області, однак не підтвердив це жодним конкретним фактом, деталями подій, а також не підтверджує це документально. Дійсно відкриті джерела містять інформацію щодо процесу розгляду справи щодо визнання незаконним та скасування Указу Президента України «Про присвоєння звання героя України ОСОБА_8.», однак у цих джерелах відсутня інформація про переслідування адвокатів за їх професійну діяльність, зокрема за захист осіб, які не підтримують політику російської влади щодо України. Крім того, враховуючи те, що Указ Президента України «Про присвоєння звання героя України ОСОБА_8.» у 2010 році було скасовано, у ДМС України є підстави вважати твердження заявника про можливе переслідування в Росії за професійну діяльність безпідставним і таким, що втратило свою актуальність. Заявники не повідомляють про жодні переслідування у Російській Федерації за ознаками національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи. Вони не є членами жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації. Заявник стверджує, що має активну позицію щодо підтримки України та подій які відбуваються останнім часом, однак не надає інформації про конкретний прояв цієї активної позиції. Сам факт наявності у заявника адвокатської практики зовсім не свідчить про те, що останній є носієм стійких політичних переконань особи, яку він захищає. Заявниками також не подано ніяких конкретних фактів їх особистого переслідування (або загрози переслідування) в країні постійного проживання Росії, які стосуються адвокатської діяльності, не надали жодного документа на підтвердження цих фактів. Також не довели фактів фізичного чи психічного насилля, правових, адміністративних, поліцейських або судових заходів, які є дискримінаційними, судового переслідування або покарання, які є неспівставними або дискримінаційними, які мали місце і змусили покинути країну своєї громадянської належності. Заявники також не заперечують, що перетинали неодноразово російсько-український кордон, і при цьому у них не виникало проблем із перетином кордону, що свідчить про відсутність переслідування їх з боку влади Росії (не застосовувались обмежувальні заходи щодо виїзду з країни, а також обмеження чи заборона адвокатської діяльності). Крім того представник ДМС України вважає, що заявник використовує процедуру надання захисту в Україні з метою спростити своє тривале перебування на її території, чим створить більш зручні умови для своєї неперервної адвокатської діяльності. Аналогічні твердження ДМС України відносно і заявниці. З огляду на вищевикладене громадянам Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено у визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, оскільки заявники не довели наявність підстав щодо побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; на території країни громадянської належності заявників відсутній міжнародний або внутрішній збройний конфлікт.

Представник відповідача - УДМС України в Житомирській області у судовому засіданні та у письмових запереченнях на адміністративний позов (Том №2 а.с.236-243) проти заявленого позову заперечувала з підстав, що викладені у письмових запереченнях. У судовому засіданні також пояснила, що головним спеціалістом відділу у справах іноземців, осіб без громадянства та протидії нелегальній міграції УДМС Скопець Т.М. 27 жовтня 2014 року, у відповідності до встановлених вимог Правил, складений висновок, у якому викладена обґрунтована пропозиція УДМС України в Житомирській області щодо прийняття рішення за заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновки відповідно погоджено та затверджено 27 жовтня 2014 року. ДМС України 12 грудня 2014 року спрямувала справи до ДМС України в Житомирській області для проведення додаткової співбесіди з метою з'ясування ряду обставин, долучення відповідей СБУ в Житомирській області до особових справ та направлення їх до ДМС України для прийняття остаточних рішень. За результатами додаткових дій 25 грудня 2014 року підготовлено додаток до висновку від 27 жовтня 2014 року з підтриманням позиції, викладеної в основному висновку. За результатами оцінки заяв та вивчення матеріалів справ, уповноваженими особами УДМС України в Житомирській області надано пропозиції щодо доцільності прийняття рішення про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, громадянам РФ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Висновки прийняті за формою, встановленою додатком 20 до Правил. Дані висновки носили для ДМС України рекомендаційний характер, з пропозиціями яких можна було як погодитись, так і не погодитись. 27 лютого 2015 року ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. На думку представника відповідача дії ДМС України в Житомирській області зі складання висновків від 27 жовтня 2014 року та додатків до висновків від 25 грудня 2014 року про відсутність підстав для визнання біженцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 цілком відповідали вимогам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилам розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженим наказом МВС України від 7 вересня 2011 року №649 і зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 5 жовтня 2011 року за №1146/19884. На підставі чого представник відповідача вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими та просить відмовити у їх задоволенні.

Представник третьої особи - УДМС України у Вінницькій області у судовому засіданні проти заявленого позову заперечував.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Позивачами у 2014 року подані заяви до УДМС України в Житомирській області про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у яких наголошувалось на тому, що їх політичні переконання полягають у неприйнятті зовнішньої політики Росії щодо України. Крім того, активна правозахисна діяльність ОСОБА_1 у справі щодо присвоєння звання героя України ОСОБА_8 відверто конфліктує з державною ідеологією Росії, і у разі повернення на Батьківщину, стане підставою для політичних переслідувань з боку державної влади.

Рішенням Державної міграційної служби України від 27 лютого 2015 року №134-15 відмовлено ОСОБА_1, громадянину Російської Федерації, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том №1 а.с.39).

Рішенням Державної міграційної служби України від 27 лютого 2015 року №136-15 відмовлено ОСОБА_2, громадянці Російської Федерації, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том №1 а.с.40).

Формулюючи мотивацію відмови, ДМС України у вказаних рішеннях керувалася приписами абзацу четвертого частини 1 статті 6 Закону України від 8 липня 2011 року №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», так як відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону.

За наведених підстав ДМС України підтримала висновки УДМС України в Житомирській області від 27 жовтня 2014 року та додатків до висновків від 25 грудня 2014 року та відмовив позивачам у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Матеріалами справи підтверджено (Том №1 а.с.35, 36), що 12 березня 2015 року УДМС України в Житомирській області вручено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №3/2-15 від 11 березня 2015 року (Том №1 а.с.37), повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №3/3-15 від 11 березня 2015 року (Том №1 а.с.38), рішенням ДМС України від 27 лютого 2015 року №134-15 (Том №1 а.с.39), рішення ДМС України від 27 лютого 2015 року №136-15 (Том №1 а.с.40).

Не погодившись із зазначеними рішеннями ДМС України від 27 лютого 2015 року, а також вважаючи протиправними дії УДМС України у Житомирській області зі складання висновків від 27 жовтня 2014 року та додатків до висновків від 25 грудня 2014 року, позивачі звернулись до адміністративного суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Вищий адміністративний суд України скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направляючи справу на новий судовий розгляд зазначив, що розглядаючи справу по суті, судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору прийнято до уваги побоювання позивачів стати жертвою політичних переслідувань з боку держаної влади Російської Федерації, так як ОСОБА_1, будучи професійним адвокатом неодноразово висловлював свої політичні погляди протилежні країни його походження. Такі дії мали прояв під час його участі в декількох судових справах, де він приймав участь у якості адвоката. Надаючи системний аналіз вказаним норм права у поєднанні із встановленими обставинами, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зауважує, що суди попередніх інстанцій у даному разі визначили лише суб'єктивну сторону категорії «побоювання стати жертвою переслідувань», прирівнявши об'єктивну сторону до суспільно-політичної та правової обстановки в країні походження. На думку суду касаційної інстанції саме показник об'єктивної сторони категорії «побоювання стати жертвою переслідувань» має вирішальне значення для можливості надання особі статусу біженця. Наявні у матеріалах справи докази однозначно не свідчать на користь доводам позивачів, де ОСОБА_1 є професійним адвокатом, а ОСОБА_2 є його дружиною, про наявність будь-яких політичних переслідувань з боку країни їх походження. При цьому, відверті заяви позивачів про категоричні виступи проти анексії Росією Криму, сприяння Революції Гідності в Україні в підтримку в її боротьби за незалежність не можуть свідчити про протиправність рішень відповідачів у частині відмови у наданні позивачам статусу біженця.

При цьому, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну та стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ, тощо.

Отже, Вищий адміністративний суд України скасовуючи рішення судів з мотивів неповного встановлення обставин справи, зробив висновок про те, що судами попередніх інстанцій не встановлено чи дійсно мали місце реальні і обґрунтовані побоювання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стати жертвами переслідувань.

Відповідно до частини 5 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України від 8 липня 2011 року №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон України №3671-VI).

Відповідно у статті 1 Закону України №3671-VI наведено такі визначення:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, народився у м.Новоросійськ Краснодарського краю, Росія. Його дружина - ОСОБА_2, громадянка Російської Федерації, народилась у м.Енгельс, Саратовської області (Том №1 а.с.18-19).

В анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1, стверджував, що у січні 2007 року у встановленому порядку покинув Росію, країну постійного проживання та громадянської належності, з цього часу неодноразово виїжджав у Росію і повертався до України. ОСОБА_2 у своїй анкеті вказала, що покинула країну постійного проживання у січні 2009 року, і також неодноразово виїжджала у Росію і поверталась до України. Останній раз ОСОБА_1 прибув в Україну 13 лютого 2014 року, ОСОБА_2 - у січні 2014 року.

У квітні 2014 року позивачі звернулись до УДМС України в Житомирській області із заявами про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том №1 а.с.106-107, 129-130).

Вказані обставини не заперечувалися та підтверджені у судовому засіданні представником відповідачів, а також матеріалами справи.

Частиною 5 статті 5 Закону України №3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Обґрунтовуючи свої заяви про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачі наголошували на тому, що їхні політичні переконання полягають у неприйнятті зовнішньої політики Росії, зокрема щодо України. Крім того, активна правозахисна діяльність ОСОБА_1 у справі щодо присвоєння звання героя України ОСОБА_8 відверто конфліктує з державною ідеологією Росії, і у разі повернення на Батьківщину, цілком вірогідно може стати підставою для політичних переслідувань з боку державної влади та навіть притягнення до кримінальної відповідальності без фактичного скоєння кримінального правопорушення.

Судом встановлено та не заперечувалося позивачами, а також представником відповідачів, що за логікою та підставами звернень до УДМС України в Житомирській області за захистом та обставинами, на яких ґрунтувалися такі звернення, позивачі підпадають саме під категорію «біженців», а не «осіб, які потребують додаткового захисту».

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Тобто, за наявності фактично тотожних підстав для надання захисту, шукач захисту може вважатися у розумінні Закону України №3671-VI «особою, яка потребує додаткового захисту» лише у тому випадку, коли потребуючи надання захисту, такий шукач не може вважатися «біженцем» у відповідності до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Україна приєдналася до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року на підставі Закону України №2942-III від 10 січня 2002 року.

Як зазначено у розділі С статті 1 Конвенції, положення цієї Конвенції більше не поширюються на особу, яка підпадає під визначення розділу A, та яка 1) добровільно повторно скористалася захистом країни своєї громадянської належності; або 2) втративши своє громадянство, знову добровільно набула його; або 3) набула нового громадянства і користується захистом країни своєї нової громадянської належності; або 4) добровільно знову влаштувалася в країні, яку вона залишила або за межами якої вона перебувала через побоювання щодо переслідувань; або 5) більше не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставини, за яких вона була визнана біженцем, більше не існують; положення цього пункту не застосовуються до біженців, які підпадають під визначення пункту 1 розділу A цієї статті, якщо вони в змозі привести достатні підстави, які випливають з попередніх переслідувань, для своєї відмови користуватися захистом країни своєї громадянської належності; 6) будучи особою без визначеного громадянства, може повернутися до країни свого попереднього звичайного місця проживання, оскільки обставини, за яких вона була визнана біженцем, більше не існують; положення цього пункту не застосовуються до біженців, які підпадають під визначення пункту 1 розділу A цієї статті, якщо вони можуть навести переконливі причини, які випливають з попередніх переслідувань, для своєї відмови повернутися до країни свого колишнього місця проживання.

У розділі D статті 1 Конвенції вказано, що положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, які в цей час користуються захистом або допомогою інших органів або установ Організації Об'єднаних Націй, окрім Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців.

У разі, коли такий захист або допомога з будь-якої причини були припинені до того, як становище цих осіб було остаточно врегульоване згідно з відповідними резолюціями, прийнятими Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй, ці особи автоматично набувають прав, які випливають з цієї Конвенції.

У розділі Е статті 1 Конвенції зазначено, що положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, за якими компетентні органи країни, в якій вони проживають, визнають права та обов'язки, пов'язані з громадянством цієї країни.

Відповідно до розділу F Конвенції, положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони: a) вчинили злочин проти миру, військовий злочин або злочин проти людяності, як це визначено в міжнародних актах, укладених з метою вжиття заходів щодо подібних злочинів; b) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці; c) винні у вчиненні дій, які суперечать цілям і принципам Організації Об'єднаних Націй.

З наведених положень Конвенції вбачається, що статус особи, яка потребує додаткового захисту, слід розглядати як складову частину статусу біженця. Такий статус може бути наданий особі, яка хоча і має підстави для звернення за захистом але, відповідно до положень Конвенції, не може бути визнана біженцем.

Судом ретельно проаналізовано усі, визначені Конвенцією випадки, у разі наявності яких особу не може бути визнано біженцем, та не встановлено наявності таких випадків та (або) обставин щодо позивачів.

Відтак суд вважає обґрунтованою позицію позивачів, відповідно до якої, вони вважають себе саме особами, які потребують статусу біженців, а не осіб, які потребують додаткового захисту. Така правова позиція позивачів повністю відповідає положенням Закону України №3671-VI та Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року. Крім того, представник відповідачів не заперечувала проти правильності такої позиції та не надала жодних доказів на її спростування.

Згідно частини 1 статті 7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

За результатами розгляду заяв, наказами УДМС України в Житомирській області від 25 квітня 2014 року №57 о/д та №58 о/д ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з підстав відсутності умов, зазначених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також у зв'язку з тим, що заяви носять характер зловживання.

Не погодившись із наказами УДМС України в Житомирській області, позивачі оскаржили їх до суду.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 2 червня 2014 року у справі №806/2021/14, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправними та скасовано рішення УДМС України в Житомирській області про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлені наказами №№57,58 від 25 квітня 2014 року. Зобов'язано УДМС України в Житомирській області прийняти рішення про оформлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том №1 а.с.29-34).

На виконання зазначеного рішення суду, відповідачем - УДМС України в Житомирській області у жовтні 2014 року направлено до ДМС України особові справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 При цьому УДМС України в Житомирській області було складено та приєднано до вказаних особових справ висновки від 27 жовтня 2014 року та додатки до висновків від 25 грудня 2014 року про відсутність підстав для визнання позивачів біженцями. У цих висновках УДМС України в Житомирській області зазначило, що заявниками не надано жодних доказів та не повідомлено конкретних фактів про їх особисте переслідування або ж загрози переслідування в Росії. Ними не доведено факту фізичного чи психічного насилля, правових, адміністративних, поліцейських або судових заходів, які є дискримінаційними, судового переслідування або покарання, які є неспівставними або дискримінаційними, які мали місце і змусили заявників покинути країну своєї громадської належності.

Натомість матеріалами справи та встановленими судом під час її розгляду обставинами наведене у висновках від 27 жовтня 2014 року та додатках до висновків від 25 грудня 2014 року повністю спростовується.

Встановлено, що звертаючись до УДМС України у Житомирській області із заявами про надання захисту, позивачі послідовно системно та у такий спосіб, що це не викликало жодної недовіри у відповідача, повідомили переконливі обставини вимушеності звернення за захистом в Україні та підстави, які безперечно можуть стати причиною їх протиправного переслідування у країні громадянської належності та навіть стати приводом для притягнення до кримінальної відповідальності лише внаслідок відвертого висловлювання протиправності анексії Російською Федерацією частини території України та порушення її державного суверенітету.

Крім того, позивачами було надано УДМС України у Житомирській області та долучено останнім до їхніх особових справ значну кількість матеріалів та документів, що безперечно доводили активну правозахисну діяльність ОСОБА_1 та висловлювання ним таких політичних поглядах у низці центральних засобів масової інформації, зокрема щодо підтримки національно-визвольної боротьби українського народу, які безумовно доводили реальність його переслідування у країні громадянської належності, у разі його повернення на її територію.

Натомість УДМС України в Житомирській області при складанні висновків від 27 жовтня 2014 року та додатків до висновків від 25 грудня 2014 року не було проведено жодного аналізу наданих позивачами, як шукачами захисту, доказів щодо реальності їх можливого переслідування за політичні переконання з боку органів державної влади країни громадянської належності, а також повідомлених відомостей. Таким чином, під час складання висновків від 27 жовтня 2014 року та додатків до висновків від 25 грудня 2014 року УДМС України в Житомирській області діяло необґрунтовано та нерозсудливо.

Крім того, на думку суду, складаючи оспорювані позивачами висновки та додатки до них, УДМС України у Житомирській області було зобов'язано врахувати ті обставини, що були встановлені Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 2 червня 2014 року у справі №806/2021/14.

Відповідно до положень статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Аналогічна вимога міститься також у статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, виконуючи постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 2 червня 2014 року у справі №806/2021/14 та здійснюючи оформлення щодо позивачів документів для вирішення питання про визнання їх біженцями, УДМС України у Житомирській області було зобов'язано поставитися до судового рішення, яке набрало законної сили, не формально (виконати лише його резолютивну частину), а врахувати встановлені судом обставини у своїх висновках та подальших рішеннях у спірних відносинах.

Вказану правову позицію неодноразово формулював і Європейський Суд з Прав Людини, зокрема у своєму Рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» ЄСПЛ зазначив таке: «...частина 1 статті 6 (Європейської Конвенції) забезпечує кожному право на розгляд його справи, що стосується цивільних прав та обов'язків, судом чи трибуналом, при цьому доступ, тобто право розпочати провадження в суді цивільної справи, є лише одним із аспектів. Однак це право було б ілюзорним, якби національна система дозволяла остаточному та обов'язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін».

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії»).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень, які були постановлені, не оспорювалися, та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі.

Суд наголошує, що відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Натомість зміст складених УДМС України в Житомирській області висновків від 27 жовтня 2014 року та додатків до висновків від 25 грудня 2014 року напряму суперечить обставинам, що були встановлені судами при розгляді справи №806/2021/14, жодна така обставина відповідачем врахована не була.

Відтак дії УДМС України в Житомирській області зі складання оспорюваних висновків, крім іншого, не можуть вважатися законними та такими, що вчинялися на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про протиправність дій УДМС України в Житомирській області зі складання висновків від 27 жовтня 2014 року та додатків до Висновків від 25 грудня 2014 року про відсутність підстав для визнання біженцями громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянки Російської Федерації ОСОБА_2

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішень ДМС України №134-15 №136-15 від 27 лютого 2015 року про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2, громадянам Російської Федерації, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2, громадянин Російської Федерації, біженцем, відповідно до вимог закону, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У судовому засіданні представник відповідачів наголошувала на тому, що у відкритих інформаційних джерелах відсутня інформація про переслідування адвокатів за їх професійну діяльність, зокрема за захистом осіб, які не підтримують політику російської влади щодо України.

Виходячи зі змісту приписів частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачі були зобов'язані довести наведені ними твердження але не зробити цього.

Суд вважає, що за допомогою засобів масової інформації, загальновідомими є обставини щодо переслідування протягом останніх декількох років органами державної влади Російської Федерації багатьох осіб за їхні політичні переконання. Наявність у позивача статусу адвоката, на думку суду, не може свідчити про те, що він не може стати жертвою переслідування за свої політичні переконання. Отже, доводи представника відповідача суд вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають загальновідомим обставинам.

Також доводи відповідачів спростовуються наступним.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і статті 1 Закону України №3671-VI поняття «біженець» включає основні ознаки, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Рішеннями судів першої та апеляційної інстанції у справі №806/2021/14 встановлено, що ОСОБА_1 приймав участь у якості адвоката та представляв інтереси ОСОБА_8 у процесі розгляду судами на території України справи щодо визнання незаконним та скасування Указу Президента України №46/2010 «Про присвоєння ОСОБА_8 звання Герой України». Саме правозахисна діяльність у цій справі призвела до формування певних політичних переконань та поглядів, зміни власного світогляду на історію України та її відносини з Росією протягом ХХ-го століття.

Судом визнано обґрунтованими доводи ОСОБА_1, що його активна життєва позиція щодо провідників боротьби за незалежність України - ОСОБА_8 та ОСОБА_10, стала причиною конфлікту з владою на території Росії, з огляду на таке.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1, діючи як представник ОСОБА_8, Народного депутата України - Героя України ОСОБА_16, протягом тривалого часу брав участь у справі з оскарження Указу Президента України №75/2010 від 28 січня 2010 року «Про вшанування учасників боротьби за незалежність України в ХХ столітті» (Том №1 а.с.83-87). Перебіг судового розгляду вказаної справи широко висвітлювався як друкованими засобами масової інформації (Том №3 а.с.32-35, а.с.120 на звороті, а.с.151, а.с.162 на звороті, а.с.170 на звороті - 171, а.с.182 на звороті, а.с.208 на звороті - 209, а.с.228 на звороті - 229 на звороті), так і в мережі Інтернет (Том №1 а.с.88-91, Том №3 а.с.5-31, 36-117). При цьому у багатьох інтерв'ю, що наявні у матеріалах справи, ОСОБА_1 послідовно та відверто висловлював свою не лише правову, а й політичну позицію, яка не може бути позитивно сприйнята офіційною владою країни його громадянської належності.

Міністерство закордонних справ Російської Федерації висловило офіційну позицію щодо рішення президента України ОСОБА_12 присвоїти лідерові ОУН ОСОБА_8 звання Героя України.

«Указ про нагородження ОСОБА_8 орденом Героя України - подія настільки одіозної властивості, що воно не могло не викликати однозначно негативну реакцію, перш за все в Україні. Вже відома позиція з цього питання цілого ряду українських політиків, що вважають, що рішення подібного роду не сприяють консолідації української громадської думки», - зазначено в офіційному коментарі Міністерство закордонних справ Російської Федерації, розміщеному на офіційному сайті відомства.

«Що стосується російської реакції, то засоби масової інформації і суспільні структури із цього приводу висловилися вичерпно, тональність оцінок варіює від їдкої іронії до жорсткої критики, що повною мірою відповідає настроям громадської думки Росії», - заявило російське Міністерство закордонних справ.

Таким чином, суд вважає повністю обґрунтованими доводи позивача про те, що участь в якості адвоката онука ОСОБА_8 у згаданій справі, стала підставою для його викликів до територіальних відділів Федеральної служби безпеки РФ, де на нього здійснювався психологічний тиск, з метою змусити відмовитись від участі у справі та припинити коментарі засобам масової інформації Росії з цього питання.

Ці обставини також було встановлено постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 2 червня 2014 року у справі №806/2021/14.

Відповідно до частин 1, 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Крім іншого, позивачі відверто заявили, що категорично виступали проти анексії Росією Криму і активно сприйняли Революцію Гідності в Україні, підтримують Україну в її боротьбі за незалежність. Все це унеможливило їх повернення у Росію, з огляду на утиски прав з боку владних структур Російської Федерації. З метою перевірки наведених позивачами доводів, судом було досліджено долучені до матеріалів справи роздруківки їхніх особистих сторінок у соціальних мережах в Інтернеті (Том №3 а.с.5-31, 36-117).

Зміст розміщених публікацій, їхня спрямованість та послідовність доводять, що позивачами було повідомлено судові свою справжню політичну позицію, яка ними ніколи не приховувалася та є вільно доступною для будь-якої особи. Аналіз результатів пошукового запиту у мережі Інтернет за запитом «Роман Орєхов» також дозволяє дійти однозначного висновку про надзвичайно активну соціальну позицію позивача та його політичні переконання.

Крім того, зазначеними вище судовими рішеннями було встановлено, що висновки УДМС України в Житомирській області складені без урахування, як суб'єктивного фактора - наявності побоювання у позивачів можливих переслідувань, утисків прав і свобод (суто, психологічного ставлення особи), так і об'єктивного - суспільно-політичної та правової обстановки в країні походження.

При цьому, суд наголошує на безпідставності тверджень УДМС України в Житомирській області у висновках про те, що заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 носять характер зловживання. Відповідачами не було надано судові жодного доказу наявності ознак зловживання у діях позивачів, а також не було повідомлено жодного факту надання позивачами неправдивих відомостей.

Суд, дослідивши чисельні джерела інформації по країні походження позивачів, зокрема щодо переслідування, затримання та навіть фізичного знищення у Російській Федерації осіб, які висловлюють свою опозиційну думку та висвітлюють події, які відбуваються в Україні (Том №1 а.с.61-82) та матеріали справи відносно позивачів, у тому числі і долучені при новому розгляді справи (Том №3), вважає обґрунтованими побоювання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стати жертвами переслідування у країні походження.

ОСОБА_1 у судовому засіданні також наголошував на тому, що Адвокатською палатою Ростовської області неодноразово порушувались питання про відкриття дисциплінарного провадження відносно нього як адвоката на підставі звернень ФСБ та окремих політичних діячів Росії. Однак, з огляду на безпідставність звинувачень та враховуючи опір партнерів адвокатського бюро «ОСОБА_1 і партнери», дисциплінарні провадження були закриті або було відмовлено у їх відкритті.

Крім того, ОСОБА_1 у судовому засіданні зазначив, що керівник Адвокатської палати Ростовської області №787 від 30 квітня 2014 року звертався до керуючого партнера адвокатського бюро «ОСОБА_1 і партнери» адвоката Каракулєвої С.В. із вимогою до адвокатів - засновників адвокатського бюро ухвалити рішення про перейменування адвокатського бюро, а саме: про виключення з його назви прізвища адвоката ОСОБА_1 внаслідок того, що адвокат ОСОБА_1 «откровенно высказывает антигосударственную позицию». При цьому керівник Адвокатської палати Ростовської області зазначає: «Адвокатская палата Ростовской области считает заявления адвоката ОСОБА_9 в международных средствах массовой информации о «принудительной аннексии полуострова Крым Россией» возмутительными и противоречащими не только нормам адвокатской этики, но и отдельным положениям Уголовного кодекса РФ».

Вказане повідомлення свідчить про те, що політична позиція ОСОБА_1 є не лише однозначною, а й достатньо поширеною, у тому числі на території Російської Федерації, а отже, не може бути ним прихована у разі виникнення такої необхідності.

Водночас відповідно до положень Кримінального кодексу Російської Федерації (статті 280 «Публичные призывы к осуществлению экстремистской деятельности», 280.1 «Публичные призывы к осуществлению действий, направленных на нарушение территориальной целостности Российской Федерации», 282.1 «Организация экстремистского сообщества» та інших), вже сама по собі правова позиція позивача щодо непорушності територіальної цілісності України та незаконності анексії Криму Росією може розглядатися органами влади Російської Федерації, як кримінальне правопорушення. Таким чином, ОСОБА_1 реально може бути притягнутий до кримінальної відповідальності без фактичного скоєння кримінального правопорушення, а лише внаслідок політично-правових переконань, у разі повернення до країни громадянської належності.

З огляду на викладене, суд погоджується із доводами позивачів, що їх політичні переконання щодо незаконних дій Російської Федерації відносно України, можуть стати наслідком ув'язнення останніх у разі повернення їх до країни свого походження.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 4 Закону України №3671-VI члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

Наведена вище правова норма свідчить про те, що слідування ОСОБА_2 (як дружини ОСОБА_1.) за ОСОБА_1 при зверненні до УДМС України в Житомирській області із заявою про надання статусу біженця є не лише логічним, а також і повністю обґрунтованим, виходячи із норм матеріального права.

Суд, з урахуванням норм міжнародного законодавство приймає до уваги, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати на цей час.

Частинами 5 та 13 статті 10 Закону України №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Як вбачається із пояснень позивачів та змісту протоколів співбесід, а також вказане не заперечується відповідачами, позивачі активно підтримують зміни, які відбулись в Україні завдяки Майдану та Революції Гідності, та заперечують законність анексії Російською Федерацією АР Крим та військового вторгнення на територію України, а також те, що вказані обставини були відомі відповідачам на момент ухвалення оскаржуваних рішень.

Таким чином, формуючи висновки про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 жовтня 2014 року з особових справ позивачів та додатки до висновків від 25 грудня 2014 року органами міграційної служби не було належним чином встановлено усі факти, що стосуються країни походження позивачів на момент прийняття оспорюваних рішень, у тому числі закони та інші нормативно-правові акти країни походження заявників і порядок їх застосування.

Дослідивши в сукупності надані сторонами докази у справі, суд вважає, що вказані висновки, які у подальшому були підтримані ДМС України оскаржуваними рішеннями, не містять належного аналізу ситуації, що склалася у Російській Федерації, з урахуванням, що відповідачами не спростована можливість загрози життю позивачів, їх безпеці чи свободі у країні походження у разі їхнього повернення.

З огляду на викладене, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідачів до перевірки усіх обставин, викладених позивачами порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправних рішень з боку ДМС України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку УДМС України в Житомирській області.

Окрім того, у судовому засіданні на неодноразові запитання суду представник відповідачів не змогла надати пояснення відносно того, які саме документи мали б надати позивачі та які відомості вони мали б повідомити посадовим особами міграційної служби для того, що б забезпечити ухвалення позитивного рішення про надання позивачам захисту та на підтвердження реальності та обґрунтованості побоювань позивачів щодо загрози їхнього переслідування.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що оскаржувані рішення ДМС України від 27 лютого 2015 року №134-15 та №134-15 про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є протиправними та прийнятими без врахування усіх обставин, на які посилались позивачі, у зв'язку із чим підлягають скасуванню із подальшим зобов'язанням ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2, громадян Російської Федерації, біженцями відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд не може погодитися із доводами представника відповідачів про те, що зобов'язання ДМС України прийняти певне рішення є втручанням у його дискреційні повноваження, з огляду на таке.

У пункті 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (зі змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України №12 від 30 вересня 2013 року та №7 від 15 травня 2014 року) зазначено, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вже зазначено судом, згідно змісту Конвенції про статус біженців 1951 року поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Стосовно ОСОБА_1 такі підстави встановлені у ході судового розгляду справи та з урахуванням ухваленого у справі №806/2021/14 рішення, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями.

Таким чином, суд жодним чином не втручається у дискреційні повноваження ДМС України, оскільки не приймає рішення замість органу, який відповідно до закону наділений правом приймати таке рішення, а лише використовуючи повноваження, що надані йому нормами Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язує відповідача прийняти законне рішення, підстави для прийняття якого встановлені судом.

Суд наголошує також на тому, що прийняття іншого рішення, наприклад, про зобов'язання відповідача повторно розглянути питання тощо, не може вважатися ефективним способом юридичного захисту та не дозволить відновити порушені права позивачів, оскільки відповідачі не приховують свого небажання, навіть всупереч вимогам закону, ухвалювати рішення про визнання позивачів біженцями та існує реальна загроза ухилення ДМС України від врахування висновків суду під час повторного розгляду питання. Крім того, саме внаслідок дій відповідачів процедура отримання позивачами захисту в Україні триває більше двох років, а тим часом позивачі істотно обмежені у своїх цивільних правах, що не може вважатися припустимим та законним.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі не довели правомірності своїх дій та прийнятих рішень №134-15 та №136-15 від 27 лютого 2015 року про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2, громадянам Російської Федерації, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому суд задовольняє адміністративний позов.

Керуючись статтями 71, 86, 94, 128, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області зі складання висновків від 27 жовтня 2014 року та додатків до Висновків від 25 грудня 2014 року про відсутність підстав для визнання біженцями громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянки Російської Федерації ОСОБА_2.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України №134-15 від 27 лютого 2015 року про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України №136-15 від 27 лютого 2015 року про відмову громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем.

Постанова набирає законної сили у порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Д.М. Гурін

Судді Є.Ю. Романченко

М.С. Токарева

Повний текст постанови виготовлено: 10 жовтня 2016 р.