Справа № 806/1032/16
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року м. Житомир справа № 806/1032/16

категорія 12.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гурін Д.М.,

секретар судового засідання - Коваль О.В.,

позивач, представники відповідача та третіх осіб у судове засідання не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Житомирської області, треті особи: Державна судова адміністрація України, Міністерство фінансів України, про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату заробітної плати

встановив:

17 червня 2016 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом до Апеляційного суду Житомирської області, треті особи - Державна судова адміністрація України, Міністерство фінансів України про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату заробітної плати.

Ухвалами судді Житомирського окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що з 7 жовтня 2014 року вона працює в Апеляційному суді Житомирської області на посаді помічника судді. У травні 2016 року позивач звернулась до Апеляційного суду Житомирської області із заявою про перерахунок заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року до 28 березня 2015 року відповідно до статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів (у редакції з 26 жовтня 2014 року) та за період з 29 березня 2015 року до 31 грудня 2015 року відповідно до статті 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів (у редакції від 28 березня 2015 року). Однак листом від 31 травня 2016 року №3-329/561/16 їй було відмовлено у здійсненні перерахунку. Просить зобов'язати Апеляційний суд Житомирської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року до 28 березня 2015 року відповідно до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції чинній з 26 жовтня 2014 року) та за період з 29 березня 2015 року до 31 грудня 2015 року, відповідно до статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції від 28 березня 2015 року), виплатити її у повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років тощо).

Позивач у судове засідання не зявилась, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена (а.с.55-56). В абзаці другому прохальної частини позовної заяви просила здійснювати розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.6).

Представник відповідача Апеляційного суду Житомирській області у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.58). 22 вересня 2016 року через канцелярію Житомирського окружного адміністративного суду подав заяву про розгляд справи без його участі, у заяві просив відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на висновки, що викладені у постановах Верховного Суду України від 12 та 13 липня 2016 року у справах №820/4648/15, 820/4653/15 (а.с.51-52).

Представник третьої особи Державної судової адміністрації України у судове засідання не зявився, про причини неявки у судове засідання не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.49). 11 липня 2016 року через канцелярію Житомирського окружного адміністративного суду подав заперечення на адміністративний позов (а.с.22-24). В обґрунтування заперечень на адміністративний позов вказав, що оскільки з 26 жовтня 2014 року до 9 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до Постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законами України від 16 січня 2014 року №719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та №80-VII видатки на реалізацію положень абзацу другого частини 1 статті 144 Закону України №245З-VI, частини 1 статті 141 Закону України №2453-VІ (у редакції з 28 березня 2015 року) не передбачено, Управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України. Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2016 року (№21-1726а16). Оскільки, ДСА України свої зобовязання виконувала у повному обсязі та діяла згідно Законів України про Державний бюджет України на 2014 і 2015 роки, Бюджетного кодексу України та статті 68 Конституції України, яка передбачає обовязкове виконання самої Конституції та Законів України, позовні вимоги на думку представника відповідача Державної судової адміністрації України є безпідставними, просив відмовити у їх задоволенні. Крім того 3 жовтня 2016 року через канцелярію Житомирського окружного адміністративного суду подав доповнення до заперечень на адміністративний позов, у яких зазначив, що оскільки з 26 жовтня 2014 року до 9 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16 січня 2014 року №719-УІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та №80-VIII видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VI, частини першої статті 147 Закону №2453-УІ (у редакції з 28 березня 2015 року) не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України. Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2016 року (№ 21-1726а16). Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.59-60).

Представник третьої особи Міністерства фінансів України у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.50). 14 липня 2016 року надіслав на адресу Житомирського окружного адміністративного суду пояснення щодо суті позовних вимог, у поясненнях просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, справу розглядати без його участі (а.с.35-38). В обґрунтування заперечень зазначив, що з 1 січня 2003 року головним розпорядником коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання судів загальної юрисдикції є Державна судова адміністрація України, яка несе відповідальність за фінансове забезпечення діяльності кожного суду. Державна судова адміністрація України здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів. Згідно з Положенням про Міністерство фінансів України, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 20 серпня 2014 року №375, Міністерство фінансів України (Мінфін) є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику. Аналіз зазначених положень, а також норм Бюджетного кодексу України, зокрема статтей 7, 23, 35, 51 свідчить, що Міністерство фінансів України, як учасник бюджетного процесу не несе відповідальності за нарахування та виплату заробітної плати суддям та працівникам апарату судів. Таким чином, позовні вимоги до Міністерства фінансів України є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Суд, зясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2004 року до теперішнього часу працює у Апеляційному суді Житомирської області (а.с.11).

З 7 жовтня 2014 року працює в Апеляційному суді Житомирської області на посаді помічника судді, має 10 ранг державного службовця у межах 5 категорії посад, що підтверджується довідкою Апеляційного суду Житомирської області №02-21/570/2016 від 1 червня 2016 року (а.с.8).

Посадовий оклад позивача за займаною посадою у період з 1 жовтня 2014 року до 31 серпня 2015 року складав 1218 грн 00 коп., з 1 вересня 2015 року до 8 вересня 2015 року 1378 грн 00 коп., з 9 вересня 2015 року до 31 грудня 2015 року 2756 грн 00 коп., що підтверджується довідкою Апеляційного суду Житомирської області від 3 червня 2016 року №3-334/577/16 (а.с.9).

У травні 2016 року ОСОБА_1, вважаючи, що з 26 жовтня 2014 року до 28 березня 2015 року та з 29 березня 2015 року до 31 грудня 15 року нею у Апеляційному суді Житомирської області недоотримано заробітну плату, звернулась до роботодавця із вимогою про перерахунок заробітної плати.

Листом Апеляційного суду Житомирської області №3-329/561/16 від 31 травня 2016 року позивачу було відмовлено у здійсненні перерахунку заробітної плати з посиланням на те, що Апеляційний суд Житомирської області не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, а саме без збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок про який просила позивач (а.с.7).

Не погодившись із правовою позицією роботодавця, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини 1 статті 144 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі Закон України №2453-VI) розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

Згідно зі частиною 5 статті 149 Закону України №2453-VI правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України "Про державну службу". Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Відповідно до частин 7, 8 статті 33 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Схеми посадових окладів керівних працівників, спеціалістів і службовців судів та інших органів державної влади, а також розміри надбавок за ранг державного службовця, дипломатичний ранг, спеціальне звання та окладів осіб рядового і начальницького складу податкової міліції за спеціальні звання та класний чин затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (далі Постанова №268).

Так, схема посадових окладів працівників і спеціалістів апарату апеляційних судів наведена у Додатку 45 до Постанови №268 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №700) (у відповідних редакціях до 9 вересня 2015 року).

26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" у частині внесення змін до Закону України №2453-VI, зокрема частину 1 статті 144 цього Закону доповнено абзацом другим такого змісту: "При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців".

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

У свою чергу, пунктом 9 розділу 1 Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності 29 березня 2015 року, Закон України №2453-VI викладено у новій редакції.

У частині першій статті 147 Закону України №2453-VI (у редакції з 29 березня 2015 року) закріплено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Водночас, підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із зазначеним Законом.

Судом з'ясовано, що Кабінетом Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Законом України "Про прокуратуру" та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк виконано не було.

Разом з цим, суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Згідно зі статтею 13 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Положеннями статті 142 Закону України №2453-VI (у редакції до 29 березня 2015 року) визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації.

Статтею 143 Закону України №2453-VI (у редакції до 29 березня 2015 року) встановлено, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Аналогічні засади та порядок фінансування судів закріплено у статтях 145, 146 Закону України №2453-VI (у редакції до 29 березня 2015 року).

З 1 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено, що норми і положення, зокрема, частини 1 статті 144 Закону України №2453-VI застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року визначено, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

У частинах 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України закріплено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, а також враховуючи, що з 26 жовтня 2014 року до 9 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до Постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законами України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та "Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини 1 статті 144 Закону України №2453-VI та частини 1 статті 147 цього ж Закону, у редакції з 29 березня 2015 року, не передбачено, суд приходить до висновку, що Державна судова адміністрація України як головний розпорядник бюджетних коштів, не мала правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 12 та 13 липня 2016 року у справах №№ 820/4648/15, 820/4653/15.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

З огляду на викладене висновки вищевказаних постанов Верховного Суду України, згідно із приписами статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є обовязковими для застосування до спірних правовідносин, що є предметом цього позову.

За наведених обставин суд вважає, що дії відповідача при обчисленні й виплаті заробітної плати ОСОБА_1 у період з 26 жовтня 2014 року до 28 березня 2015 року ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Щодо нарахування позивачу заробітної плати у період з 29 березня 2015 року до 31 грудня 2015 року суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", яка набрала чинності 9 вересня 2015 року внесено зміни до Постанови №268. Зокрема додаток 45 до Постанови №268 викладено у новій редакції.

У відповідності до додатку 45 "Схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату апеляційних судів" (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року №644), місячний посадовий оклад помічника судді складає 0,4 від місячного посадового окладу судді місцевого суду.

При цьому, примітка до вказаного додатку встановлює, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Матеріалами справи підтверджено, що з 29 березня 2015 року до 31 грудня 2015 року обрахування та виплата позивачу посадового окладу проведено із дотриманням приписів Постанови №268 (зі змінами від 9 вересня 2015 року).

Отже, під час нарахування позивачу заробітної плати у вказаний період відповідачем норми і положення Закону України №2453-VI були застосовані у порядку та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що відповідач не мав юридично обґрунтованих підстав для нараховування та виплати посадового окладу ОСОБА_1 у розмірах інших, ніж це передбачено додатком 45 Постанови №268 (зі змінами та доповненнями).

Підсумовуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач при нарахуванні позивачу заробітної плати за період з 29 березня 2015 року до 31 грудня 2015 року, згідно статей 144 Закону України №2453-VI у редакції Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру", статті 147 Закону України №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року, постанови Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", зокрема до Постанови №268, не мав правових підстав для проведення перерахунку і виплати заборгованості із заробітної плати.

Керуючись статтями 71, 86, 94, 128, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Гурін

Повний текст постанови виготовлено: 05 жовтня 2016 р.