Справа № 826/15740/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 вересня 2016 року 16:23 № 826/15740/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мар'янченко Д.А.,

за участю сторін:

представника позивача - Тімохіної Ю.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва (надалі - позивач або УПФУ в Оболонському районі м. Києва) з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі - відповідач або ФОП ОСОБА_2) про стягнення заборгованості по фінансовим санкціям у розмірі 28 026,18 грн.

Позов мотивований тим, що за ОСОБА_2 обліковується прострочена заборгованість по фінансових санкціях на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування у сумі 28 026,18 грн., що виникла у зв'язку з несплатою (неповною сплатою) ним сум фінансових санкцій у розмірах 26 843,70 грн. та 1 226,04 грн., застосованих до нього згідно рішень УПФУ в Оболонському районі м. Києва № 1707 від 14.07.2009 та № 1708 від 14.07.2009 за результатами матеріалів перевірки (акт № 51 від 12.06.2009). 02.06.2014 позивачем на адресу відповідача сформована вимога про сплату боргу № Ф018У на суму 28 026,18 грн., яка наразі непогашена. За наведених обставин та з урахуванням норм п. 7 ст. 64, пп. 8 п. 3 ст. 106 і ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.11.2014 у справі № 826/15740/14 залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2015, позов УПФУ в Оболонському районі м. Києва задоволений повністю

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.05.2016 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.11.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2015 скасовано, а справу № 826/15740/14 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 24.05.2016 вбачається, що рішення судів попередніх інстанцій у справі були скасовані у зв'язку з наступним. На думку суду касаційної інстанції, суди обох інстанцій передчасно констатували, що доказів узгодження відповідачем вимоги від 02.06.2014 № Ф018У про сплату боргу, її оскарження в судовому порядку, а також сплати відповідачем визначеної у вимозі суми заборгованості протягом десяти днів з моменту її отримання сторонами суду не надано. У зв'язку з цим суди дійшли висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача спірної заборгованості.

Водночас ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Вказану норму слід розуміти так, що судове рішення є законним, якщо воно ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, порушення яких є підставою для скасування чи зміни судового рішення судом вищої інстанції. Це випливає з конституційного принципу законності (п. 1 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 9 КАС України). При цьому, законність необхідно трактувати не суто формально - як дотримання вимог закону, а у ширшому значенні - у світлі верховенства права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст. 70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Таким чином, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Це означає, що судове рішення має міститись пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Таких висновків необхідно дотримуватися судам під час ухвалення рішень. Однак, попри викладене, суди під час розгляду справи залишили поза увагою питання обґрунтованості висновків УПФУ, на підставі яких прийняті рішення про застосування фінансових санкцій, та не надали жодної оцінки доводам відповідача щодо сплати ним належним чином заборгованості в 2006-2007 роках.

Також, Вищий адміністративний суд України зауважив, що судами не надана оцінка доводам відповідача про стягнення суми спірних штрафних санкцій із його пенсії в порядку ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, а так само не встановлено, з якого часу відповідач перебуває на пенсії та який вид пенсії отримує.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 826/15740/14 між суддями, для нового розгляду та вирішення справи визначено суддю Аблова Є.В.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримаав у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на протиправність висновків акта перевірки № 51 від 12.06.2009 та винесених на його підставі рішень про застосування фінансових санкцій № 1707 від 14.07.2009 та № 1708 від 14.07.2009, які, в свою чергу стали передумовою для виникнення заявленої до стягнення заборгованості. На переконання відповідача, у відповідності до приписів Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» сума оподатковуваного доходу (прибутку) фізичної особи-підприємця, яка використовує працію найманих працівників, що не пов'язана з витратами на оплату таких працівників не є об'єктом оподаткування збором на обов'язкове державне пенсійне страхування. Також, в силу того, що на момент формування вимоги про сплату боргу від 02.06.2014 № Ф-018 відповідач являється пенсіонером та отримує пенсію ща віком, то в силу ст. 13 зазначеного Закону його участь у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування припиняється, а тому заборгованість по таких страхових внесках стягненню з нього не підлягає.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як було встановлено судами обох інстанцій під час попереднього розгляду даної справи та додаткового з'ясовано судом в ході поточного розгляду даної справи, ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 07.06.1994. З 16.01.1996 ФОП ОСОБА_2 взято на податковий облік в Державній податковій інспекції у Оболонському районі м. Києва, а з 24.01.2008 - призначено пенсію за віком. За даними довідки ДПІ у Оболонському районі м. Києва від 21.01.2013 № 1335/10/17-107 протягом періоду з 01.01.2006 по 31.12.2011 ОСОБА_2 перебував на загальній системі оподаткування, обліку та звітності, в 2012 році як платник єдиного податку не реєструвався.

Між тим, в червні 2009 року УПФУ в Оболонському районі м. Києва була проведена перевірка ОСОБА_2 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за період з 01.01.2006 по 31.03.2009, результати якої оформлені актом № 51-06 від 12.06.2009 (далі - акт перевірки). Зазначений акт отриманий відповідачем 23.06.2009 та підписаний ним без зауважень.

Зокрема, в ході проведеної перевірки відповідача, позивачем встановлено, що за даними звітів по страхових внесках ОСОБА_2 задекларував загальну суму виплат (доходу), на які нараховуються страхові внески, за 2006 - 2009 роки у розмірі 79 220 грн. (в т.ч. за 2006 рік - 18 000 грн., за 2007 рік - 24 000 грн.) та суму нарахованих внесків у розмірі 32% на таку суму доходу всього у розмірі 26 049,04 грн. (в т.ч. за 2006 рік - 5 724 грн., за 2007 рік - 7 968 грн.).

За результатами порівняння даних розрахунків сум страхових внесків (додаток 23), декларацій про доходи та відомостей за формою № 1ДФ були виявлені розбіжності по сумах отриманого ОСОБА_2 виплат (доходу), задекларованого у звітах по страхових внесках (за 2006 рік у розмірі 18 000 грн. та за 2007 рік - 24 000 грн.), та з урахуванням даних декларацій про доходи (за 2006 рік - 34 604,85 грн., за 2007 рік - 34 238,85 грн.). Всього за даними декларацій про доходи 2006 рік сума чистого оподатковуваного доходу відповідача становила 16 604,85 грн., а за 2007 рік - 10 238,85 грн. Встановлена сума відхилення чистого оподатковуваного доходу (26 843,70 грн.) була розцінена управлінням пенійсного фонду як сума приховуваного платником доходу від нарахування страхових внесків.

За наслідками перевірки відповідачу 26.06.2009 була нарахована до сплати сума страхових внесків у розмірі 8 679,64 грн. від суми відхилення 26 843,70 грн., що вбачається зі змісту доданої до позову витягу з картки особового рахунку ФОП ОСОБА_2 за період з 01.01.2004 по 26.08.2014. Згідно письмових пояснень представника позивача, на вказану суму донарахованого страхового внеску (8679,64 грн.) відповідачу була виставлена вимога про сплату боргу № Ф 0350 від 12.06.2009, яка була погашена у 2013 році.

На підтвердження обґрунтованості висновків перевірки позивачем до матеріалів справи надана копія листа ДПІ у Оболонському районі м. Києва від 18.06.2009 № 126/6/10/17-117, де наведені відомості про задекларовані ФОП ОСОБА_2 у податковій звітності показники чистого доходу та одержавні збитки за перевіряємий період.

Також, 14.07.2009 на підставі акта перевірки УПФУ в Оболонському районі м. Києва, керуючись п. 3 та п. 4 ч. 9 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» прийняло:

- рішення за № 1707 про застосування фінансових санкцій за приховування (заниження) страхувальником сум заробітної плати (виплат, доходу), на які нараховуються страхові внески, яким до відповідача застосовано фінансові санкції у розмірі 26 843,70 грн. (що становить розмір всієї суми прихованої заниженої заробітної плати (виплат, доходу);

- рішення за № 1708 про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків, яким до відповідача застосовано фінансові санкції у розмірі 1 226,04 грн. (що становить (5% від суми своєчасно не обчислених та несплачених страхових внесків за кожний повний або непровний місяць, за який донараховано ці суми). Дані рішення отримані відповідачем 20.07.2009 та досудовому/судовому порядку оскарженні не були.

У зв'язку з несплатою відповідачем фінансових санкцій на УПФУ в Оболонському районі м. Києва сформовано та направлено відповідачу вимогу про сплату боргу від 02.06.2014 № Ф018У, відповідно до якої станом на 31.05.2014 заборгованість ОСОБА_2 зі сплати фінансових санкцій становить 28 026,18 грн. Вказана вимога отримана відповідачем 03.07.2014 та в досудовому/судовому порядку ним не оскаржувалася.

Станом на день розгляду справи в суді вимога про сплату боргу від 02.06.2014 № Ф018У відповідачем не погашена.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного

Законом, який регулює правовідносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування є Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) страхові внески - страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

В силу положень ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці правовідносини лише у випадках, передбачених зазначеним Законом, або в частині, що йому не суперечить. Виключно цим нормативно-правовим актом визначаються, зокрема: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, на яких поширюється його дія; перелік платників страхових внесків, їх права та обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону № 1058-IV , п. 5.9 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19.01.2003 № 21-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.01.2004за №64/8663 (з наступними змінами та доповненнями, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Частиною 9 ст. 106 Закону № 1058-IV (в редакції, що діяла на момент прийняття позивачем рішень про застосування фінансових санкцій від 14.07.2009) встановлювалось, що виконавчі органи Пенсійного фонду застосовують до страхувальників такі фінансові санкції, зокрема: за приховування (заниження) страхувальником суми заробітної плати (виплат, доходу), на які нараховуються страхові внески, накладається штраф у розмірі всієї суми прихованої (заниженої) заробітної плати (виплат, доходу), а в разі повторного протягом року такого порушення - штраф у триразовому розмірі суми прихованої (заниженої) заробітної плати (виплат, доходу) (п. 3 такої частини ст. 106 Закону); за донарахування територіальним органом Пенсійного фонду або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначених сум за кожний повний або неповний місяць, за який донараховано ці суми (п. 4 такої частини ст. 106 Закону).

Згідно з ч. 13 ст. 106 Закону № 1058-IV про нарахування пені та накладення штрафів, передбачених частинами дев'ятою і десятою цієї статті, посадові особи виконавчих органів Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, виносять рішення, які протягом трьох робочих днів із дня їх винесення надсилаються страхувальнику, банку чи організації, яка здійснює виплату і доставку пенсій (абзац перший). Суми пені та штрафів, передбачених частинами дев'ятою і десятою цієї статті, підлягають сплаті страхувальником, банком чи організацією, яка здійснює виплату і доставку пенсій, протягом десяти робочих днів з дня одержання відповідного рішення. При цьому, в цей же строк страхувальник, банк чи організація, яка здійснює виплату і доставку пенсій, має право оскаржити зазначене рішення до вищого органу Пенсійного фонду або в судовому порядку з одночасним обов'язковим письмовим повідомленням про це відповідного виконавчого органу Пенсійного фонду, яким прийнято це рішення (абзац другий). Оскарження рішення виконавчого органу Пенсійного фонду про нарахування пені та накладання штрафів зупиняє строки їх сплати до винесення вищим органом Пенсійного фонду або судом рішення у справі. Строки сплати фінансових санкцій також призупиняються до винесення судом рішення в разі оскарження страхувальником вимоги про сплату недоїмки, якщо накладення фінансових санкцій пов'язано з її виникненням або несвоєчасною сплатою (абзац третій).

З 01.01.2011 набрав чинності Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до абз. 5 п. 7 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Згідно з ч. 2 ст. 106 Закону № 1058-IV (в редакції, чинній на час застосування до відповідача фінансових санкцій, які є предметом розгляду у даній справі) суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Частиною 3 ст. 106 Закону № 1058-IV (в редакції, чинній на час застосування до відповідача фінансових санкцій, які є предметом розгляду у даній справі) встановлювалось, що територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату (абзац перший). Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій (абзац третій). Страхувальник у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки, зазначеної у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує її з органами Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, а в разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду має право на оскарження вимоги в судовому порядку (абзац четвертий). У разі якщо страхувальник, який одержав вимогу територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки і протягом десяти робочих днів після її отримання не сплатив зазначену у вимозі суму недоїмки разом з застосованою до нього фінансовою санкцією, включеної до вимоги, або не узгодив вимогу з відповідним органом Пенсійного фонду, або не оскаржив вимогу в судовому порядку, а також у разі якщо страхувальник узгодив вимогу, але не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів після отримання узгодженої вимоги, відповідний орган Пенсійного фонду звертається в установленому законом порядку і подає вимогу про сплату недоїмки до відповідного підрозділу державної виконавчої служби. У зазначених випадках орган Пенсійного фонду також має право звернутися до суду чи господарського суду з позовом про стягнення недоїмки. У разі звернення органу Пенсійного фонду з позовом про стягнення недоїмки до господарського суду передбачені законодавством заходи досудового врегулювання спорів не застосовуються (абзац восьмий).

У відповідності до наведеного порядку позивач звернувся із позовом про з ОСОБА_2 стягнення заборгованості по страхових внесках (фінансових санкціях по таких внесках), що виникла на підставі рішень про застосування фінансових санкцій від 14.07.2009 № 1707 і 1708.

Оцінюючи відповідно до наданих Вищим адміністративним судом України рекомендацій в ухвалі від 24.05.2016 правомірність зазначених рішень позивача про застосування фінансових санкцій у сумах 26 483,70 грн. і 1 226,04 грн. та вимоги про сплату боргу від 02.06.2014 № Ф018У, суд приходить до висновку про їх протиправність та безпідставність у зв'язку з наступним.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26.06.1997 № 400/97-ВР, який визначає порядок справляння та використання збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, (в редакції чинній на момент прийняття рішень про застосування фінансових санкцій) платниками названого збору, зокрема, є фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Згідно ст. 2 цього Закону, об'єктом оподаткування є для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, - фактичні витрати на оплату праці працівників, які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці" (крім сум виплат, що не враховуються при визначенні бази нарахування страхових внесків відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян"), а також винагороди, що виплачуються громадянам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру.

Для платників збору, визначених пунктами 1 і 2 статті 1 цього Закону, які мають найманих працівників, але не здійснюють витрат на оплату їх праці, - сума коштів, що визначається розрахунково як добуток визначеного законом мінімального розміру заробітної плати на кількість працівників такого платника збору, на яких здійснюється нарахування заробітної плати.

Для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, крім тих, які є платниками фіксованого сільськогосподарського податку, об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів "б" - "з" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Також суд зважає на те, що відповідно до п. 1 і 3 ст. 11 Закону № 1058-IV загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема: громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру; фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з п. 1 і 5 ст. 14 Закону № 1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є, зокрема: роботодавці та застраховані особи, зазначені в пунктах 3 і 4 статті 11 та частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно з ч. 1 і 2 ст. 15 цього Закону платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону. Платниками страхових внесків до Накопичувального фонду є застраховані особи, зазначені в пунктах 1 - 7, 9, 10, 12, 15 і 17 статті 11 та частині першій статті 12 цього Закону.

Відповідно до ст. 19 Закону № 1058-IV страхові внески до солідарної системи нараховуються:

- для роботодавця - на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", виплату винагород фізичним особам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а також на суми оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності, яка здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності;

- для осіб, зазначених у пункті 5 статті 14 цього Закону, - на суми доходу (прибутку), отриманого від відповідної діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб.

Страхові внески до Накопичувального фонду нараховуються на всі суми сукупного оподатковуваного доходу (прибутку) застрахованих осіб, а для осіб, які беруть добровільну участь, - на суми, визначені договором про добровільну участь.

При цьому, за приписами ч. 1 ст. 13 Закону № 1058-IV участь застрахованих осіб у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування припиняється у разі якщо застрахованій особі відповідно до цього Закону призначено пенсію і вона не продовжує працювати або якщо застрахована особа відповідно до цього Закону набула права на довічну пенсію чи одноразову виплату.

Наявні матеріали справи свідчать, а позивачем не заперечується той факт, що відповідач як фізична особа-підприємець, яка використовує працю найманих працівників, впродовж 2006 - 2007 років здійснював відповідні нарахування страхових внесків на витрати на оплату праці таких працівників.

За даними позивача ОСОБА_2 є пенсіонером за віком, перебуває на обліку в управлінні пенсійного фонду та з січня 2008 року отримує пенсію за віком. Дані обставини також встановлювалися Київським апеляційним адміністративним судом під час розгляду схожої адміністративної справи № 826/6930/13 за позовом УПФУ в Оболонському районі м. Києва до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по внескам у розмірі 29 487,17 грн. (копія постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2013 про відмову в позові наявна в матеріалах справи, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень скасована не була, та відповідно до ч. 5 ст. 254 КАС України набрала законної сили), а тому в силу ч. 1 ст. 72 КАС України такі обставини не потребують доведення.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що оскільки відповідач станом на день проведення перевірки (14.06.2009), прийняття рішень про застосування фінансових санкцій (14.07.2009) та формування вимоги про сплату боргу (02.06.2014) являвся пенсіонером за віком та отримував відповідну пенсію за віком, то він в силу ст. 13 Закону № 1058-IV був звільнений від сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. А тому відповідно рішення УПФУ в Оболонському районі м. Києва про застосування фінансових санкцій від 14.07.2009 № 1707 і № 1708 є такими, що прийнятті незаконо.

Виходячи з сукупності встановлених у справі обставин та з урахуванням наявних матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості по фінансових санкціях у розмірі 28 026,18 грн., що утворилася внаслідок прийняття УПФУ рішень про застосування фінансових санкцій від 14.07.2009 № 1707 і № 1708, щодо яких суд дійшов висновку про їх незаконність, сформована протиправно та відповідно стягненню з відповідача не підлягає.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представника позивача стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною 2 ст. 94 КАС України визначено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову Управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов