Справа № 820/3929/16
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

22 вересня 2016 р. № 820/3929/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Панченко О.В.

суддів - Зінченко А.В., Тітова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду справу за позовом

ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
проскасування рішення,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2016р. №28-16;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 28.12.2015р. №259 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, від ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що суб'єктом владних повноважень неправомірно прийнято рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ним не враховано те, що змінились умови, передбачені п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також, представник позивача вказав, що відповідачем 1 в рішенні про залишення без розгляду скарги на рішення органу міграційної служби від 16.06.2016 року № 28-16 не зазначено конкретних обставин справи, а саме рішення прийнято з порушенням законодавчо встановлених термінів. У зв'язку із цим, позивач просить суд зобов'язати відповідача прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник ДМС України через канцелярію суду надав письмові заперечення, в яких вказав, що, за судженням ДМС, ОСОБА_1 було правомірно відмовлено в прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не змінились умови, передбачені п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Представники позивача та органів ДМС України, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули, через канцелярію суду надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Оскільки визначене ч. 1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завдання адміністративного судочинства залишається незмінним при розгляді будь-якої адміністративної справи, в тому числі і справи за позовом суб'єкта владних повноважень, і дотримання вказаного завдання є обов'язковим в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України, то з огляду на приписи ст.41, ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, зібравши докази, що в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, доходить висновку, що справа має бути розглянута та вирішена на підставі наявних в ній доказів в порядку письмового провадження

Колегія суддів, вивчивши доводи позову та заперечень, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

З матеріалів справи судом встановлено, що із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 звертається вдруге, до заяви наданий переклад національного паспорту, виданого 03.04.2015 року, терміном дії до 03.04.2025 року. Перша заява була подана 31 січня 2013 року. Відповідно до наказу № 17 від 31.01.2013 її заяву було прийнято до розгляду. Наказом від 20.02.2013 року № 36 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі рішення ДМС України від 10.06.2013 № 347-13 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення оскаржено ОСОБА_1 в судовому порядку та постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02.09. 2013 року у справі №820/5507/136-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В подальшому, 28.12.2015 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 28.12.2015 №75 ГУ ДМС в Харківській області позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв'язку із відсутністю умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" на підставі наказу ГУ ДМС в Харківській області від 28.12.2015 року № 259.

30.12.2015 року ОСОБА_1 звернулась до ДМС України зі скаргою на наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 28.12.2015 року № 259 та просила зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти її заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 08.07.2016 року № 46 позивача поставлено до відома, що ДМС України прийнято рішення від 16.06.2016 року № 28-16 про залишення без розгляду скарги від 30.12.2015 року, у зв'язку з закінченням строків оскарження, передбачених законом.

Вирішуючи спір колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", котрий визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно із ч.4 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З наведеного вбачається, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю відповідних підстав, у тому випадку, якщо не змінились умови. Таким чином, якщо визначені умови змінились, у центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За матеріалами справи судом встановлено, наказом від 28.12.2015 №259 ГУ ДМС у Харківській області відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що відсутні умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

При цьому, пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", (в редакції, що була чинна на момент звернення позивача із заявою у січні 2013року) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Разом з тим, Законом України "Про внесення змін до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №1251-VII від 13 травня 2014 року пункт 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" був викладений в новій редакції, та поняття "особа, що потребує додаткового захисту" було розширено і згідно нової редакції, такими особами можуть визнаватись також особи, які змушені були прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не можуть чи не бажають повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З наведеного вбачається, що умови, за яких може бути застосований п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" змінились у порівнянні із умовами, що були чинні на момент першого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на час прийняття рішення 10.06.2013 року №347-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідачем не враховувалась при винесенні оскаржуваного рішення інформація про країну походження позивача та істотні зміни, які, на думку позивача, там відбулись.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 28.12.2015 № 259 про відмову прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо заявлених позовних вимог з приводу скасування рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2016р. №28-16, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення ДМС України від 16.06.2016 року № 28-16, скарга ОСОБА_1 від 30.12.2015 року на наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 28.12.2015 року № 259 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вмотивовано тим, що вказана скарга подана після закінченням строків оскарження, передбачених законом, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п. «В» п. 8.2 розділу VIII «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649.

Колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 12 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Водночас, частиною 5 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Таким чином, з правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що заявник наділений правом на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до суб'єкта владних повноважень що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту протягом 5 робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову, а центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту зобов'язаний прийняти відповідне рішення протягом місяця, у разі продовження строків розгляду - протягом трьох місяців.

Матеріалами справи підтверджено, що наказ ГУ ДМС України в Харківській області № 259 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту датовано 28.12.2015 року, а скарга ОСОБА_1 на вказане рішення датована 30.12.2015 року, тобто надіслана в межах законодавчо встановленого строку.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що ДМС України не надано до суду жодних інших доказів, які б підтверджували порушення позивачем строків подання скарги від 30.12.2015 року чи надіслання вказаної скарги після закінчення строків оскарження.

Окрім того, колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що рішення за скаргою ОСОБА_1 від 30.12.2015 року прийнято ДМС України лише 16.06.2016 року, тобто поза межами встановлено законодавцем як місячного строку розгляду скарги заявника, так і трьохмісячного терміну розгляду такої скарги.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2016р. №28-16 про залишення без розгляду скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, від ОСОБА_1, суд зазначає, що розгляд заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно із законодавством України віднесено до повноважень Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та лежить поза компетенцією суду.

З огляду на встановлені обставини справи колегія суддів вважає необхідним для повного захисту прав та інтересів позивача на підставі ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене позов слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 11, 12, 51, 71, ст. 158, ст. 159, ст. 160, ст. 161ст. 162, ст. 163, ст. 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2016р. №28-16.

Скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 28.12.2015р. №259 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Панченко О.В.

Судді Зінченко А.В.

Тітов О.М.