Справа № 817/364/16
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2016-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2016 р.Р і в н е 817/364/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гломба Ю.О. за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник Дудка І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3

до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання дій протиправними, визнання незаконною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання дій та рішення по виконанню рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хворостяной та інші проти України" в частині рішення національного суду протиправними, визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. від 26.02.2016 про закінчення виконавчого провадження ВП №39436904 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини №54552/09 виданого 25.07.2013, в частині виконання рішення національного суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Медведєва О.В. від 11.08.2013 про відкриття виконавчого провадження ВП №39436904 по примусовому виконанню рішення №54552/09, виданого 25.07.2013 Європейським судом з прав людини у справі "Хворостяной та інші проти України" зазначено, що окрім 2000 євро сатисфакції має бути виконане і рішення національного суду, яким є, згідно п.147 додатку до рішення міжнародного суду, постанова Рівненського міського суду від 05.05.2009, згідно якої управління Пенсійного фонду України в м.Рівне зобов'язане нараховувати позивачу пенсію в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком з дня звернення - 16.01.2009. Вказав, що в межах примусового виконання рішення Суду, частина вимог рішення була виконана, а саме: стягнуто на користь позивача суму виплати у розмірі 2000 євро, конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу та виплачено на користь позивача суму заборгованості Пенсійного фонду у розмірі 73750,88 грн., яка нарахована за період з 16.01.2009 по 01.11.2011, тобто за певний період. Однак, стверджував, що рішення національного суду про виплату йому пенсії у розмірі, визначеному статтями 50, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не виконується у повному обсязі, оскільки ані в постанові Рівненського міського суду від 05.05.2009, ані в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Хворостяной та інші проти України" не зазначено кінцевої дати нарахування позивачу пенсії відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" як ліквідатору аварії на ЧАЕС 2 групи інвалідності в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком і додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком. При цьому позивач стверджував, що покликання відповідача у спірній постанові до ухвали Європейського суду з прав людини по справі "Великода проти України" є безпідставним, оскільки, як переконаний позивач, Європейський суд з прав людини визнав заяву Великоди неприйнятною і повністю необгрунтованою, в той час як заяву позивача задовільнив. З урахуванням викладеного, позивач стверджував, що постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. від 26.02.2016 про закінчення виконавчого провадження ВП №39436904 підлягає скасуванню як передчасна, а дії відповідача щодо невиконання рішення національного суду просить визнати протиправними.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, додатково зазначивши, що спору в частині виплати компенсації відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хворостяной та інші проти України" від 25.07.2013 у сумі 2000 євро немає, оскільки сума компенсації виплачена разом із процентами. Однак є спір в частині виконання рішення національного суду. При цьому представник позивача підкреслила, що підставою для закінчення виконавчого провадження щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хворостяной та інші проти України" щодо стягувача ОСОБА_3 не може бути інша справа, яка розглядалась Європейським судом "Великода проти України", заяву якої цей суд визнав неприйнятною, в той час коли заяву позивача він визнав не тільки прийнятною, але і задовольнив. Крім того, як зазначила представник позивача, як слідує із долученого до матеріалів справи листа Державної виконавчої служби України від 05.09.2014 за вих. №Л-11463/3.1, позивачу нараховано пенсію за відповідний період у сумі 84539,14 грн., а не 73750,88 грн., як було виплачено позивачу. Тому, представник позивача стверджувала, що спірна постанова державного виконавця є незаконною та передчасною, а відтак просила суд позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, та наголосив, що державним виконавцем підставно було закінчено виконавче провадження щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 в частині стягувача ОСОБА_3, зазначивши про отримання у ході виконавчого провадження платіжних доручень на підтвердження сплати позивачу 21608,28 грн. компенсації відповідно до рішення Європейського суду (еквівалент 2000 євро), 59,94 грн. суми пені за затримку їх виплати та 73750,88 грн. суми заборгованості за рішенням національного суду. Наголосив на існуванні рішення у справі за заявою №43331/12 "Великода проти України", в якому Європейським судом, як міжнародною судовою установою, зазначено, що "подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, у законодавство, яке регулювало пенсійні витрати заявниці, було внесено зміни", а тому відповідне судове рішення (рішення національного суду) не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. При цьому представник відповідача окремо зазначив, що фінансування та виплата сум державних соціальних пільг та інших виплат залежать від фінансових можливостей та економічного становища у державі. З таких підстав просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Постановою Рівненського міського суду від 05.05.2009 року задоволено частково позов ОСОБА_3, а саме: зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у місті Рівному зробити перерахунок та виплатити ОСОБА_3 пенсію в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком з дня звернення з 16 січня 2009 року. У задоволенні позову ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України у місті Рівному про проведення у подальшому перерахунку пенсії у разі підвищення розміру мінімальної пенсії за віком, розмір якої відповідає розміру прожиткового мінімуму - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 (заява №54552/09 та 249 інших заяв) у справі "Хворостяной та інші проти України" оголошено прийнятними скарги заявників, наведених у Додатку 1 (у тому числі щодо ОСОБА_3), за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг, а решту скарг у заявах - неприйнятними. Крім цього одноголосно постановлено, що у справах, наведених у Додатку 1 (у якому є позивач), що:

(a) було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції;

(b) було порушення статті 13 Конвенції;

(c) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/й спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

(d) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Так, ОСОБА_3 зазначений в переліку Додатку 1 до рішення Суду за порядковим номером 147 (прийняті заяви).

За заявою про примусове виконання від 16.08.2013 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Медведєвим О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.08.2013 ВП №39436904 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 №54552/09 на користь стягувача ОСОБА_3 (а.с.103).

Даною постановою, окрім визначення основного предмета зобов'язання, постановлено боржнику: держава, добровільно виконати рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 №54552/09 у строк, встановлений Законом України від 21.04.1999 №606-XIV "Про виконавче провадження" (далі Закон України №606-XIV) та Законом України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі Закон України №3477-IV).

Відповідно до платіжного доручення Міністерства юстиції України від 07.11.2013 №4774 на рахунок позивача здійснено перерахування коштів у розмірі 21608,28 грн. (призначення платежу: еквівалент 2000 євро на 07.11.2013, Рішення Європейського суду з прав людини №54552/09 від 25.07.2013) (а.с.80).

Платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 30.09.2014 №6844 позивачу перераховано пеню у розмірі 59,94 коп. за несвоєчасне виконання рішення щодо стягнення суми відшкодування у розмірі 2000 євро (а.с.80). У призначенні платежу міститься посилання до вимоги ДВ №14-396/16 від 18.09.2014. Так, відповідно до цієї вимоги №14-396/16 наведено розрахунок виплаченої пені: рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 №54552/09 набрало остаточної сили 25.07.2013, кінцева дата його виконання - 25.10.2013, при цьому дане рішення в частині виплати справедливої сатисфакції виконано 21.11.2013 в сумі 21608,28 грн., відтак кількість днів затримки платежу - 27; розрахунок пені: 21608,28 / 365 х 3,75% х 27 = 59,94 грн.

Згідно з платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 11.02.2016 №328 позивачу перераховано суму пенсії у розмірі 73750,88 грн. (призначення платежу: виконання рішення Європейського суду з прав людини №54552/09 від 25.07.2013; вимога державного виконавця №55/24; борг по рішенню Рівненського міського суду від 05.05.2009) (а.с.82). Так, у згаданій вимозі головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. №55/24 від 04.02.2016 зазначено, що згідно рішення Європейського суду з прав людини №54552/09 від 25.07.2013 "Хворостяной та інші проти України", одним із заявників по якому є ОСОБА_3, необхідно виконати рішення національного суду, а саме постанову Рівненського міського суду від 05.05.2009, та зазначено, що заборгованість за вищезгаданим рішенням національного суду згідно довідки Пенсійного фонду України №56698/07-10 від 31.12.2015 та управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області від 24.12.2015 №15822/10 за період з 16.01.2009 по 22.07.2011 складає 73750,88 грн.

26.02.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №39436904 щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 №54552/09 (а.с.10-11).

Як зазначено у вказаній постанові про закінчення виконавчого провадження, рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням ДВС України від 07.11.2013 №4774 у розмірі 21608,28 грн. (еквівалент 2000 євро), платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 30.09.2014 №6844 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення суду у розмірі 59,94 грн., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 11.02.2016 №328 сплачена заборгованість по рішенню національного суду у сумі 73750,88 грн.

Поряд з цим, у оспорюваній постанові про закінчення виконавчого провадження міститься покликання до листа Урядового уповноваженого у справах Європейского суду з прав людини від 03.10.2014 №43500-0-61-14/12.0.1, згідно якого повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі "Великода проти України", у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України було зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необгрунтовану. Європейський суд дійшов висновку, "що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року і таким чином для скарги немає підстав". Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.13 Віденської конвенції про право міжнародних договорів для цілей тлумачення договору поряд з контекстом термінів договору враховується зокрема, наступна практика застосування договору. Відповідно до п.1 ст.32 Конвенції на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї поширюється юрисдикція Європейського суду. При цьому, Європейський суд з прав людини "неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, що повинен тлумачитися "з огляду на умови сьогодення" (рішення від 25.04.1978 у справі "Тайрер проти Сполученого Королівства" (:Tyrer V.the United Kingdom), п.31, Series A №26; рішення від 07.11.2013 у справі "Пічкур проти України" (Pichkur v. Ukraine), заява №10441/06, п.53). У рішенні у справі "Великода проти України" викладена нова позиція Європейського суду щодо таких скарг, яка підлягає застосуванню як частина національного законодавства.

Ураховуючи викладене, державний виконавець постановив закінчити виконавче провадження ВП №39436904 щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 "Хворостяной та інші проти України" в частині його виконання на користь стягувача ОСОБА_3 (№147 Додатку 1 до вказаного рішення ЄСПЛ).

Натомість, позивач зазначає, що рішення національного суду про виплату йому пенсії у розмірі, визначеному статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", відповідачем не виконано у повному обсязі, адже виплачена сума пенсії нарахована лише за певний період, в той час як постановою Рівненського міського суду зобов'язано Управління Пенсійного фонду у м. Рівному зробити перерахунок та виплатити позивачеві пенсію в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком з 16 січня 2009 року, при цьому, як стверджував позивач, не зазначено кінцевої дати нарахування пенсії позивача у відповідному розмірі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Порядок виконання рішення Європейського суду, що набуло статусу остаточного, визначається Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами.

Зі змісту оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.02.2016 вбачається, що вона винесена на підставі п.8 ч.1 ст.49 та ст.50 Закону України "Про виконавче провадження".

На момент винесення спірної постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.02.2016 був чинним Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV, що підлягає до застосування у редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

За приписами п.8 ч.1 ст.49 Закону України №606-XIV (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України №606-XIV (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У даному випадку, ст.49 Закону України №606-XIV (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначає вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а норми ст.50 регулюють питання наслідків завершення виконавчого провадження.

Оспорювана постанова містить посилання на те, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом, а саме: грошові кошти перераховані стягувачу (позивачу) та сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення.

Крім того, як вже йшлося, дана постанова містить посилання на додаткову підставу закінчення виконавчого провадження: "Листом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 №43500-0-61-14/12.0.1 повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі "Великода проти України", у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України було зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необгрунтовану. Європейський суд дійшов висновку, "що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року і таким чином для скарги немає підстав".

Тобто, обґрунтовуючи свою правову позицію щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідач посилався на дві обставини: фактичне виконання рішення національного суду та висновки Європейського суду з прав людини по справі "Великода проти України".

Щодо такої підстави для закінчення виконавчого провадження, як наявність правових висновків Європейського суду з прав людини по справі "Великода проти України", суд зазначає, що вичерпний імперативний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, наведений у ст.49 Закону України №606-XIV, що був чинний на час винесення спірної постанови відповідача (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), не передбачав можливості розширеного або ж суб'єктивного тлумачення державним виконавцем таких норм. Натомість, висновки рішення Європейського суду з прав людини по справі "Великода проти України", яке відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV (далі - Закон України №3477-IV) є джерелом права, можуть бути застосовані при вирішенні спору по суті щодо правовідносин, які є аналогічними за своє суттю з описаними у такому рішенні, та стосуються визначення порушення певної статті Конвенції. Тобто, наявність рішення Європейського суду з прав людини за іншою справою, де містяться відповідні правові висновки та узагальнення, саме по собі не може являтись підставою для закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до абз.9 ч.1 ст.1 Закону України №3477-IV виконання рішення Європейського суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі ст.10 Закону України №3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Щодо наявності фактичного виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати пенсії, суд зазначає, що рішення не виконано у повному обсязі, та враховує наступне.

Так, відповідач посилається на отримання ним інформації про повне виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати пенсії, на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України №606-XIV. Разом з тим, відповідач вказує на те, що 23.07.2011 набрала чинності постанова КМУ від 06.07.2011 №745 "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету", якою встановлено розміри державної та додаткової пенсії. Рішення судів, якими зобовязано органи ПФУ здійснити перерахунок та виплату пенсії, виконуються сторонами в межах покладених зобовязань, а саме: нарахування на виконання судового рішення продовжуються до внесення змін у законодавство, яким керувався суд при винесенні рішення.

Однак суд звертає увагу, що Законом України від 14.06.2011 до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" були внесені зміни, згідно яких у 2011 році норми і положення статей, зокрема, 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Так, 6 липня 2011 року своєю постановою №745 Кабінет Міністрів України встановив зазначені суми. Ця постанова була чинною у період з 23 липня 2011 року до 1 січня 2012 року. 23 листопада 2011 року Кабінет Міністрів України виніс з цього ж питання ще одну постанову №1210. Суму мінімальної пенсії на період з 1 грудня 2008 року до 1 листопада 2011 року було підвищено з 498 грн. до 784 грн.

Проте, у даному випадку перерахунок та виплата позивачу пенсії не припинились 01.11.2011 року, а мали місце в липні 2011, тобто ще до внесення у законодавство відповідних змін.

Відповідно до ст.1 Закону України №606-XIV (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.17 Закону України №606-XIV (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державною виконавчою службою підлягають виконанню рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (п.9).

Частиною 1 ст.6 Закону України №606-XIV (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст.11 Закону України №606-XIV (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Водночас, порядок виконання рішення за яким боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення передбачений ст.75 Закону України №606-XIV (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Державний виконавець, як посадова особа, на яку покладено обов'язок примусового виконання рішення суду, зобов'язаний, згідно вимог Закону України №606-XIV, вчинити дії, визначені цим Законом, спрямовані на фактичне виконання рішення суду боржником.

Варто також зазначити, що Закон України №606-XIV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, передбачає застосування заходів примусового виконання рішення до боржника у випадку невиконання ним рішення суду без поважних причин.

Однак, припинення виплати пенсії в подальшому, вже після закінчення виконавчого провадження, не узгоджується з фактом повного виконання рішення національного суду.

Європейським судом з прав людини було надано правову оцінку факту припинення виплати пенсії з липня та листопада 2011 року.

Так, цей Суд вже зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (див. рішення у справах "Аррас та інші проти Італії" (Arras and Others v. Italy), заява № 17972/07, п. 42, від 14 лютого 2012 року, та "Сухобоков проти Росії" (Sukhobokov v. Russia), заява № 75470/01, п. 26, від 13 квітня 2006 року). Суд констатує, що подальша дія національного судового рішення закінчується, коли у законодавство, яке регулює пенсійні виплати особи внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчується коли змінене законодавство було застосовано до пенсії особи.

Також, рішенням №1-42/2011 Конституційного Суду України від 26.12.2011 надано правову оцінку відповідності Конституції України (конституційності) певних положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".

Так, у відповідних витягах з цього рішення зазначається таке:

"Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у Рішенні від 19 червня 2001 року №9-рп/2001 у справі щодо стажу наукової роботи, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

Крім того, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, враховує також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист."

Крім того, в матеріали справи доданий лист Державної виконавчої служби України від 05.09.2014 за вих. №Л-11463/3.1, у якому зазначено, що згідно повідомлення управління Пенсійного фонду України у. м. Рівне відповідно до протоколу індивідуального перерахунку від 24.10.2011 позивачу здійснений перерахунок пенсії у сумі 84539,14 грн., виплатити які не виявляється можливим у зв'язку з відсутністю бюджетного фінансування (а.с.85-86).

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.06.2016 витребувано у відповідача: письмові пояснення щодо визначення розміру виплачених ОСОБА_3 коштів на виконання рішення національного суду від 05.05.2009; засвідчені належним чином копії довідок Пенсійного фонду України №56698/07-10 від 31.12.2015 та УПФ в м.Рівне від 24.12.2015 №15822/10. Крім цього, витребувано у Пенсійного фонду України розрахунок розміру належних ОСОБА_3 пенсійних виплат, що мали бути виплачені йому на виконання постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 05.05.2009.

На виконання вказаної ухвали суду Пенсійний фонд України листом від 28.07.2016 №24275/07-10 (вх. №10132/16 від 01.08.2016) повідомив суд, що управлінням Пенсійного фонду України в м. Рівне ОСОБА_3 на виконання постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 05.05.2009 №2а-1696/09 донараховано 84539,14 грн. (а.с.170).

Згідно Додатку 1 до вказаного листа "Розрахунок розміру призначеної та виплаченої пенсії ОСОБА_3" позивачу за період січень-травень 2009 року нараховано суму доплати у розмірі 10788,26 грн. (а.с.171).

Згідно Додатку 2 до листа ПФУ "Розрахунок розміру призначеної та виплаченої пенсії ОСОБА_3" позивачу за період з травня 2009 року по липень 2011 року нараховано суму доплати у розмірі 73750,88 грн. (а.с.172).

Відповідач ухвалу суду від 10.06.2016 не виконав, витребуваних доказів суду не надав, у зв'язку з чим судом винесено окрему ухвалу від 12.08.2016.

Разом з тим, у ході судового розгляду представник відповідача зазначив, що сума у 73750,88 грн. на виконання рішення Рівненського міського суду від 05.05.2009 була виплачена позивачу платіжним дорученням від 11.02.2016 №328 (а.с.82), що також не заперечувалось представником позивача у суді, однак в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачу суми донарахування пенсії у розмірі 10788,26 грн., як доплати до пенсії за період січень-травень 2009 року.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював власну позицію, що відсутність бюджетних коштів (їх розподіл) не можуть бути виправданням (підставою) для невиконання судових рішень (справи: "Войтенко проти України", "Кечко проти України", "Півень проти України", "Ю.Іванов проти України" зокрема).

Враховуючи взяті державою Україна зобов'язання щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України, відповідно до ст.10 Закону України №3477-IV, за для виконання рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 у справі "Хворостяной та інші проти України" в частині виконання рішення щодо заявника ОСОБА_3 (Додаток 1 №147), яким зобов'язано державу Україна виконати рішення національного суду, яким є постанова Рівненського міського суду 05.05.2009, суд вважає неправомірним невиконання цього рішення в частині невиплати позивачу нарахованої суми пенсії у розмірі 10788,26 грн., як доплати до пенсії за період січень-травень 2009 року.

Разом з тим, за практикою Європейського суду з прав людини цим Судом було встановлено, що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію (див. рішення від 11 червня 2013 року у справі Цибулько та інші проти України (Tsibulko and Others v. Ukraine) [Комітет], заява № 65656/11, пункт 14).

Більше того, за усталеною практикою Європейського суду нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання (див. рішення від 29 червня 2004 року у справі Войтенко проти України (Voytenko v. Ukraine) заява №18966/02, пункт 55).

З матеріалів справи вбачається, що виплати позивачу належного розміру пенсії були припинені в липні 2011 року, тобто до 01 листопада 2011 року, а також позивачу залишається невиплаченою сума донарахованої пенсії за період січень-травень 2009 року у розмірі 10788,26 грн.

По тому суд зазначає, що факт сплати позивачу коштів (компенсації у розмірі 2000 євро), зазначених в рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 №54552/09, та перерахованої пенсії у сумі 73750,88 грн. та суми пені у розмірі 59,94 грн., є доведеним, однак не є підтвердженням виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати позивачу належного розміру пенсії у повному обсязі, до моменту внесення змін у пенсійне законодавство.

За таких обставин, рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2013 №54552/09 не є виконаним у повному обсязі, оскільки не виконано у повному обсязі рішення національного суду, а саме постанова Рівненського міського суду від 05.05.2009. Відтак спірна постанова головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. від 26.02.2016 про закінчення виконавчого провадження ВП №39436904 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини №54552/09 виданого 25.07.2013, в частині виконання рішення національного суду, є передчасною, а тому підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача по виконанню рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хворостяной та інші проти України" в частині рішення національного суду, суд зазначає наступне.

Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є особою, яка може безпосередньо відновити попередній стан стягувача за рішенням Європейського суду з прав людини, оскільки не наділений визначеними законодавством механізмами, які можуть призвести до відновлення порушених прав позивача, а саме нарахувати та виплатити позивачу пенсію у відповідному розмірі. За таких умов, виконання рішення національного суду про зобов'язання пенсійного органу вчинити певні дії, як частини рішення Європейського суду з прав людини, не входить до компетенції Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, з метою вжиття заходів індивідуального характеру, передбачених у рішенні Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом виконання рішення національного суду, наділений вичерпним переліком повноважень, а саме щодо здійснення постійного контролю за станом його виконання та повідомлення Секретаріату Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про хід виконання останнього.

Так, відповідачем було надіслано до Департаменту планово-фінансової діяльності бухгалтерського обліку та звітності Мінстерства юстиції України, зокрема, 04.02.2016 за вих. №20-2.-55/24 вимогу державного виконавця №55/24, у якій державний виконавець зазначив про необхідність виконання рішення національного суду згідно рішення Європейського суду з прав людини №54552/09 "Хворостяной та інші проти України", виданого 25.07.2013, одним із заявників по якому є ОСОБА_3 Таким рішенням національного суду є постанова Рівненського міського суду від 05.05.2009. Та вказав, що заборгованість за вищезгаданим рішенням національного суду, згідно довідки Пенсійного фонду України №56698/07-10 від 31.12.2015 та управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області від 24.12.2015 №15822/10 за період з 16.01.2009 по 22.07.2011 складає 73750,88 грн. (а.с.81).

В подальшому відповідачем було отримано отримано платіжне доручення від Міністерства юстиції України від 11.02.2016 №328 про сплату ОСОБА_3 73750,88 грн. боргу за постановою Рівненського міського суду від 05.05.2009 (а.с.82), тобто щодо повного виконання рішення національного суду, а відтак з боку відповідача протиправних дій допущено не було, тому у цій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України).

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до п.10 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 року позивач звільнений від сплати судового збору. При цьому позивач не заявив про понесення судових витрат та відшкодування таких, тому у суду відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. від 26.02.2016 про закінчення виконавчого провадження ВП №39436904 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини №54552/09 виданого 25.07.2013.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гломб Ю.О.