Справа № 460/387/16
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2016-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року Справа № 876/4875/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Дяковича В.П., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Сідельник Г.М.,

позивача ОСОБА_2,

відповідача Лоштина А.Т.,

представника відповідача Пруса Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Франківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 року у справі за його позовом до інспектора патрульної поліції роти № 6 батальйону № 2 Управління патрульної поліції м. Львова старшого лейтенанта поліції Лоштина Андрія Тарасовичв, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ :

28 січня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними дії інспектора 6 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції м. Львова старшого лейтенанта поліції Лоштина А.Т. щодо складання постанови у справі про вчинення адміністративного правопорушення № 120336 від 18 січня 2016 року та скасувати зазначену постанову

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 року у справі № 460/387/16-а у задоволенні вказаного позову було відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначене судове рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та неврахування ним істотних обставин справи. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що посвідчення водія в нього відсутнє у зв'язку з його втратою. При цьому зазначає, що про таку втрату він повідомив відповідні органи та виготовив дублікат посвідчення.

Позивач ОСОБА_2 у ході апеляційного розгляду підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, додатково наголосивши на тому, що на даний час у нього є оригінал посвідчення водія на його ім'я від 04 жовтня 2006 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Тому вважає, що на час притягнення його до адміністративної відповідальності він мав право керувати транспортним засобом, а висновки відповідача Лоштина А.Т., викладені у оспорюваній постанові від 18 січня 2016 року, не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідач Лоштин А.Т. та представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України у судовому засіданні апеляційного суду заперечили обґрунтованість доводів апелянта, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників процесу, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач не надав оригінал посвідчення водія на прізвище ОСОБА_2 від 04 жовтня 2006 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи, а надане в судовому засіданні посвідчення водія НОМЕР_1 датується 28 травня 2016 року, то на момент керування транспортним засобом марки BMW 320D (номерний знак НОМЕР_2) 17 січня 2016 року він не мав права керування цим транспортним засобом і інспектором правомірно винесено постанову № 120336 від 18 січня 2016 року.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи і нормам матеріального права та є правильними.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 січня 2016 року інспектором управління патрульної поліції у м. Львові Лоштином А.Т. було винесено постанову № 120336, відповідно до якої ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 126, ч.1 ст.121 КУпАП та з урахуванням ст. 36 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. Вказане правопорушення полягало у тому, що 17 січня 2016 року ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки BMW 320D, номерний знак НОМЕР_2, по вул. Шевченка в м. Львові у якому не горіла лампа лівої фари в режимі ближнього світла у темну пору доби, не маючи при цьому будь-якого документу, який би посвідчував його право на керування транспортним засобом, чим порушив п. 2.1а, 31.4.3 «в» Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України).

Згідно з пунктом 2.1а ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до пункту 31.4.3 «в» ПДР України забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності технічних несправностей і невідповідність таким вимогам: не горить лампа лівої фари в режимі ближнього світла.

На переконання суду першої інстанції, суть вказаного публічно-правового спору зводиться до того, що позивач ОСОБА_2, не заперечуючи самого факту несправності транспортного засобу та відсутності у нього посвідчення водія на час зупинки 17 січня 2016 року автомобіля марки BMW 320D, номерний знак НОМЕР_2, під його керуванням по вул. Шевченка в м. Львові, вважає протиправною кваліфікацію своїх дій за ч. 2 ст. 126 КУпАП, наполягаючи на тому, що правильною є кваліфікація за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Частина 1 ст. 126 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), у той час як частина 2 цієї статті передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

На підставі системного аналізу диспозицій правопорушень, передбачених ст. 126 КУпАП, апеляційний суд вважає, що для кваліфікації дій особи за ч. 1 ст. 126 КУпАП необхідною є наявність у її володінні посвідчення водія, яке вона з тої чи іншої причини не змогла пред'явити для перевірки, а для кваліфікації дій за ч. 2 ст. 126 КУпАП необхідною ознакою є відсутність у володінні такої особи відповідного посвідчення, що підтверджує право керування транспортним засобом.

Як слідує з позовної заяви ОСОБА_2, він не заперечує того, що під час його зупинки працівником управління патрульної полії у м. Львові о 01 год. 25 хв. 17 січня 2016 року при ньому не було жодних документів, які б посвідчували його особу, а також посвідчення водія.

Більше того, позивач не заперечує того, що ні на момент винесення оспорюваної постанови відповідачем Лоштином А.Т. 18 січня 2016 року, ні на час прийняття оскаржуваної постанови судом першої інстанції 30 травня 2016 року у його володінні не було посвідчення водія, яке б підтверджувало право керування транспортним засобом 17 січня 2016 року.

Додатково апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до наданих у ході апеляційного розгляду відповідачем Лоштином А.Т. витягів із бази даних НАІС за позивачем ОСОБА_2 посвідчення водія від 04 жовтня 2006 року не числилося.

Дублікат посвідчення водія серії НОМЕР_3 категорії «ВІВ» ОСОБА_2 було отримано лише 09.04.2016 року, що підтверджується відповіддю територіального сервісного центру 4641 регіонального сервісного центру МВС України у Львівській області від 28 вересня 2016 року № 31/13-4641-7769, наданою апеляційному суду самим позивачем.

За таких обставин апеляційний суд вважає обґрунтованим і правомірним висновок відповідача Лоштина А.Т. про те, що на час зупинки ОСОБА_2 17 січня 2016 року та винесення оспорюваної постанови 18 січня 2016 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не було правових підстав для кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було повно і правильно встановлено фактичні обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Франківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 року у справі № 460/387/16-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.П.Дякович

Л.П.Іщук

Ухвала у повному обсязі складена 29 вересня 2016 року.