Справа № 339/182/16-а,2-а/339/16/16
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Львів Справа № 876/6466/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Багрія В. М., Старунського Д. М.,

з участю секретаря - Андрушківа І. Я.,

позивача - ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Болехівської міської ради Івано-Франківської області на постанову Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2016 року у справі № 339/182/16-а за позовом ОСОБА_1 до Болехівської міської ради Івано-Франківської області, Болехівського міського голови Івано-Франківської області Мельника Богдана Михайловича про визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Болехівської міської ради Івано-Франківської області (далі - міська рада), Болехівського міського голови Івано-Франківської області Мельника Б. М. (далі - міський голова), в якому просила визнати незаконним розпорядження міського голови від 10 травня 2016 року № 45-к «Про звільнення», поновити її на посаді головного спеціаліста роботи зі зверненнями громадян виконавчого комітету міської ради, стягнути з відповідачів на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн.

Позов обґрунтовувала посиланням на те, що її звільнення проведено з порушенням процедури, встановленої статтями 42, 43, 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки відповідачем не було враховано її переважне право на залишення на роботі, їй не пропонувались інші вакантні посади та не було отримано згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої вона була. Крім цього, вказувала, що незаконне звільнення призвело до заподіяння їй моральної шкоди, розмір якої в грошовому еквіваленті становить 25000,00 грн.

Постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови від 10 травня 2016 року № 45-к «Про звільнення», поновлено позивача на посаді головного спеціаліста роботи зі зверненнями громадян загального відділу виконавчого комітету міської ради з 11 травня 2016 року, стягнуто з міської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 травня 2016 року по 03 серпня 2016 року в сумі 12389,41 грн (без врахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів) та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. В решті позову відмовлено. Постанову суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 4514,93 грн звернено до негайного виконання.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, міська рада подала апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що звільнення позивача проведено з дотриманням процедури, встановленої Кодексом законів про працю України, що судом першої інстанції зроблено помилковий розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та безпідставно стягнуто моральну шкоду на користь позивача.

Позивач та її представник в судовому засіданні заперечили проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просили відмовити в її задоволенні.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча їх було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та її представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що з 20 травня 2009 року ОСОБА_1 працювала в міській раді, обіймала посаду головного спеціаліста роботи зі зверненнями громадян загального відділу виконавчого комітету міської ради, на яку була призначена розпорядженням від 18 травня 2009 року № 181-р. З червня 2009 року вона була членом профспілкового комітету міської ради.

Рішенням міської ради від 22 лютого 2016 року № 71-05/16 «Про затвердження структури виконавчих органів Болехівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» ліквідовано сім відділів виконавчого комітету міської ради, скорочено ряд посад, зокрема, посаду головного спеціаліста роботи із зверненнями громадян загального відділу, яку обіймала позивач, затверджено структуру та загальну чисельність апарату міської ради та її виконавчих органів в кількості 105,5 штатних одиниць.

26 лютого 2016 року відбулось засідання комісії із скорочення посад у виконавчому комітеті міської ради, яка, зокрема, вирішила рекомендувати міському голові у зв'язку із скороченням посади головного спеціаліста роботи зі зверненнями громадян загального відділу виконавчого комітету міської ради звільнити позивача.

09 березня 2016 року позивача було попереджено про звільнення у зв'язку із скороченням штату з 26 квітня 2016 року.

Листом від 07 квітня 2016 року № 149/02.1-29/16 міський голова звернувся до голови первинної профспілкової організації виконавчого комітету міської ради з поданням про надання згоди на звільнення позивача із займаної нею посади у зв'язку з скороченням штату працівників.

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету міськвиконкому від 20 квітня 2016 року № 4 вирішено не надавати згоди на звільнення позивача з посади головного спеціаліста роботи зі зверненнями громадян загального відділу виконавчого комітету міської ради та скорочення її посади у зв'язку з тим, що вона має переважне право на залишення на роботі як працівник з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці (6 категорія, 11 ранг, 2 вищі освіти, магістр державного управління) порівняно з іншими працівниками, а також за наявності інших переваг в залишенні на роботі: сімейна; особа, в сім'ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком; тривалий безперервний стаж роботи - 7 років; немає актуальних вакансій за відповідною спеціальністю в центрі зайнятості. Як видно з супровідного листа, вказаний протокол отриманий міською радою 22 квітня 2016 року.

Розпорядженням міського голови від 10 травня 2016 року № 45-к «Про звільнення» позивача звільнено з посади головного спеціаліста роботи зі зверненнями громадян загального відділу виконавчого комітету міської ради з 10 травня 2016 року у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено неправомірно, з порушенням вимог, встановлених статтями 40, 42, 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки їй не пропонувались наявні вакантні посади та не з'ясовувалось питання щодо наявності в неї переважного права на залишення на роботі. Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що незаконним звільненням позивачу заподіяно моральну шкоду, розмір якої в грошовому еквіваленті становить 5000,00 грн.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частиною першою статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частини першої статті 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У підпункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у випадку скорочення чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець вправі проводити звільнення працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, однак, таке звільнення повинно проводитись з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главами ІІІ та ІІІ-А Кодексу законів про працю України, зокрема, статтями 42, 43, 49-2 цього Кодексу.

Як видно з матеріалів справи, у міській раді мали місце зміни в організації виробництва і праці.

На момент попередження позивача про майбутнє вивільнення в міській раді були вакантними, зокрема, такі посади: секретар приймальні міського голови, діловод; головний спеціаліст по призначенню допомог і субсидій відділу державних соціальних виплат управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету міської ради; головний спеціаліст державний реєстратор відділу державної реєстрації виконавчого комітету міської ради; завідувач відділення соціально-побутової адаптації територіального центру (соціального обслуговування) м. Болехова, які відповідають кваліфікації позивача.

Однак всупереч вимогам статті 49-2 Кодексу законів про працю України, жодна з вказаних посад позивачу не пропонувалась.

Крім цього, всупереч вимогам статті 42 Кодексу законів про працю України, міською радою не визначалась кваліфікація та продуктивність праці позивача з метою вирішення питання про наявність в неї переважного права на залишення на роботі, оскільки суду не надано жодних доказів, які б свідчили про це.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач була членом первинної профспілкової організації, що діє в міській раді. Останньою з дотриманням визначених строків відмовлено в наданні згоди на розірвання з позивачем трудового договору, що обґрунтовано її високою кваліфікацією та продуктивністю праці, а також іншими перевагами в залишенні на роботі.

З огляду на викладене, у даному випадку не було правових підстав для звільнення позивача з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, судом першої інстанції зроблено вірний висновок щодо незаконності звільнення позивача, а відповідно про наявність підстав для скасування правового акта індивідуальної дії, яким позивача було звільнено з роботи, поновлення її на роботі та стягнення в її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Однак суд першої інстанції припустився помилки при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 травня 2016 року по 03 серпня 2016 року (59 робочих днів), який згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислюється шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно з наданою відповідачем довідкою від 25 липня 2016 року № 38 середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи становила 182,53 грн (3809,46 грн+753,73 грн) : 25 робочих днів) , а відтак, розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу становить 10769,27 грн (182,53 грн х 59 днів).

Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то необхідно зазначити, що порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 Кодексу законів про працю України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди, а саме: факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Натомість, позивачем не надано суду жодних доказів в підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що б вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок незаконно звільнення з роботи, а відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення в її користь моральної шкоди.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України в даному випадку є підставою для часткового скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Болехівської міської ради Івано-Франківської області задовольнити частково.

Постанову Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2016 року у справі № 339/182/16-а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з Болехівської міської ради Івано-Франківської області в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 травня 2016 року по 03 серпня 2016 року в сумі 10769,27 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В решті постанову Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2016 року у справі № 339/182/16-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А. І. Рибачук

Судді В. М. Багрій

Д. М. Старунський

Повний текст постанови виготовлено 10 жовтня 2016 року.