Справа № 803/1396/16
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 рокуСправа № 803/1396/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Костюкевича С.Ф.,

суддів Валюха В.М., Денисюка Р.С.,

при секретарі судового засідання Шафранюк І.Ф.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Банку України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 Банку України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 26.01.2016 року по 15.03.2016 року та стягнення невиплаченої заробітної плати за ранг державного службовця та надбавку за вислугу років в сумі 5 393,38 грн.

03.10.2016 року до судового розгляду справи позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з ОСОБА_3 Банку України середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 26.01.2016 року по 15.03.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звертався з адміністративним позовом до ОСОБА_3 банку України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

25.01.2016 року постановою Волинського окружного адміністративного суду, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.05.2016 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ ОСОБА_3 банку України від 06.07.2015 року №3380-к «Про звільнення ОСОБА_1 З.», поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Департаменту аудиту ОСОБА_3 банку України з 10.07.2015 року, стягнуто з ОСОБА_3 банку України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.07.2015 року по 25.01.2016 року включно в розмірі 67 084,32 грн., постанову суду в частині поновлення на посаді з 10.07.2015 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць в розмірі 9 236,24 грн. звернуто до негайного виконання.

Наказом департаменту персоналу ОСОБА_3 Банку України від 12.03.2016 року №1188-к поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Департаменту аудиту ОСОБА_3 банку України.

Наказом ОСОБА_3 банку України від 19.07.2016 року № 3137-к «Про звільнення ОСОБА_1З.» позивача звільнено із займаної посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_3 банку України Департаменту аудиту з 19.07.2016 року у звязку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 09.09.2016 року (справа №803/1243/16) поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_3 банку України Департаменту аудиту з 19.07.2016 року, стягнуто з ОСОБА_3 банку України в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 14 333,33 грн., постанову суду в частині поновлення на посаді з 19.07.2016 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць в розмірі 7 801,80 грн. звернуто до негайного виконання. Не погодившись з даною постановою ОСОБА_3 Банком України подано апеляційну скаргу, проте апеляційне провадження на даний час не відкрито.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як передбачено статтею 236 цього ж Кодексу, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Приймаючи наказ від 12.03.2016 року №1188-о, ОСОБА_3 України, безпідставно зволікаючи з виконанням рішення суду про поновлення на роботі, в порушення вимог частини другої статті 235, статті 236 КЗпП України виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не здійснив, як і не провів виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути з ОСОБА_3 Банку України на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 26.01.2016 року по 15.03.2016 року.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просив в задоволенні позову відмовити. Додатково в письмових запереченнях зазначив, що позовна заява позивачем була подана лише 15.09.2016 року, а тому відповідно до статтей 233, 236 КЗпП України тримісячний строк позовної давності вважає пропущеним.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що уточнений адміністративний позов підлягає до повного задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів.

Частина 1 статті 17 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 13 лютого 1992 року працював у Волинському обласному управлінні ОСОБА_3 банку України на посадах ревізора І категорії ревізійного відділу, провідного ревізора, головного ревізора, завідувача обмінного пункту, а наказом ОСОБА_3 банку України від 18 вересня 2003 року №1197-к переведений до центрального апарату ОСОБА_3 банку України на посаду головного аудитора територіального сектора аудиту у Волинській області Департаменту аудиту. Згодом, наказом ОСОБА_3 банку України №295-к від 23 лютого 2012 року позивача було переведено на посаду головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_3 банку України Департаменту аудиту.

При переведенні на роботу в центральний апарат банку позивачу наказом відповідача від 04 березня 2002 року №23-к з 17 лютого 2003 року присвоєно девятий ранг державного службовця, пізніше наказами відповідача від 18 вересня 2003 року №1197-к - присвоєно сьомий ранг, від 10 жовтня 2005 року №1663-к - присвоєно шостий ранг, від 01 жовтня 2007 року №1313-к - п'ятий ранг державного службовця.

31 березня 2015 року відповідач попередив позивача про скорочення посади і наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників).

Наказом відповідача від 06 липня 2015 року №3380-к «Про звільнення ОСОБА_1 З.» позивача звільнено з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_3 банку України Департаменту аудиту у звязку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) з 10 липня 2015 року. Як підставу звільнення в наказі вказано: попередження про звільнення від 31 березня 2015 року, акт від 31 березня 2015 року, заява ОСОБА_1 від 26 червня 2015 року, постанову Правління ОСОБА_3 банку України від 01 грудня 2014 року № 759 «Про внесення змін до структури центрального апарату ОСОБА_3 банку України».

25.01.2016 року постановою Волинського окружного адміністративного суду, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.05.2016 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ ОСОБА_3 банку України від 06 липня 2015 року №3380-к «Про звільнення ОСОБА_1 З.», поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Департаменту аудиту ОСОБА_3 банку України з 10.07.2015 року, стягнуто з ОСОБА_3 банку України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.07.2015 року по 25.01.2016 року включно в розмірі 67 084,32 грн., постанову суду в частині поновлення на посаді головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Департаменту аудиту ОСОБА_3 банку України з 10.07.2015 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць в розмірі 9 236,24 грн. звернуто до негайного виконання.

Наказом департаменту персоналу ОСОБА_3 Банку України від 12.03.2016 року №1188-к поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Департаменту аудиту ОСОБА_3 банку України.

Фактично ОСОБА_1 приступив до роботи (перший робочий день) 15.03.2016 року, що підтверджується належним чином засвідченою копією Табеля обліку використання робочого часу за березень 2016 року, яка оглянута судом.

Наказом ОСОБА_3 банку України від 19.07.2016 року № 3137-к «Про звільнення ОСОБА_1З.» позивача звільнено із займаної посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_3 банку України Департаменту аудиту з 19.07.2016 року у звязку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 09.09.2016 року поновлено ОСОБА_1 на посаді з 19.07.2016 року.

19.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 Банку України з листом щодо невиплати йому середнього заробітку, проте відповідач листом від 08.08.2016 року №17-0007/66401 повідомив, що відповідно до наказів ОСОБА_3 Банку України від 12.03.2016 року №1188-К та від 20.05.2016 року №1965-К ОСОБА_1 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 9 236,24 грн. та 57 848,08 грн. відповідно, таким чином постанова Волинського окружного адміністративного суду від 25.01.2016 року виконана у повному обсязі, для здійснення інших виплат підстав не вбачається.

Згідно із частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як передбачено статтею 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як встановлено судом, що постанова Волинського окружного адміністративного суду від 25.01.2016 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Департаменту аудиту ОСОБА_3 банку України з 11.07.2015 року добровільно виконана ОСОБА_3 Банком України лише 12.03.2016 року шляхом прийняття наказу від 12.03.2016 року №1188-К «Про поновлення ОСОБА_1 З.», за період з дня прийняття постанови суду по день її фактичного виконання позивачу не оплачено заробітну плату за час його вимушеного прогулу. Крім того, судом також встановлено, що ОСОБА_1 приступив до виконання посадових обовязків 15.03.2016 року, що підтверджується Табелем обліку робочого часу, оглянутим в судовому засіданні. Наказом ОСОБА_3 банку України від 19.07.2016 року №3137-к «Про звільнення ОСОБА_1З.» позивача звільнено із займаної посади з 19.07.2016 року. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 09.09.2016 року (справа №803/1243/16) поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_3 банку України Департаменту аудиту з 19.07.2016 року.

При вирішенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі суд враховує таке.

Згідно із статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Як передбачено частиною другою статті 14 КАС України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання на всій території України. Частиною першою статті 255 цього ж Кодексу визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно із частиною другою статті 257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Крім того, згідно із частиною другою статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі «ОСОБА_4 проти України» (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обовязкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обовязок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на відповідачу лежав обовязок негайно виконати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 25.01.2016 року у даній справі в частині поновлення позивача на посаді (при цьому, представник відповідача брав участь у засіданні суду апеляційної інстанції та йому було відомо про прийняте судом рішення) незалежно від того, чи звертався позивач за примусовим виконанням судового рішення до органів державної виконавчої служби.

На думку суду, виходячи із встановлених обставин справи, на підставі статей 235, 236 КЗпП України на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки виконання постанови суду про поновлення на роботі за період з 26.01.2016 року по 15.03.2016 року, що загалом становить 34 робочих дні. При розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід виходити із кількості робочих днів, зазначених у листі Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік».

Розрахунок судом проведено на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, згідно з пунктом 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязані відповідні виплати. Оскільки позивач звільнений у липні 2015 року, то сума виплат за два календарні місяці до звільнення (як встановлено у постанові Волинського окружного адміністративного суду від 25.01.2016 року) становить у квітні за 7 робочих днів 7 184,18 грн., у травні відпрацьовано 15 робочих днів, виплата за які становить 6 676 грн. 15 коп., всього відпрацьовано за два місяці перед звільненням 22 робочих дні, виплата за які становить 13 860,33 грн. Отже, середньоденний заробіток позивача становить 630,01 грн. (13 860,33 грн. : 22 робочих днів = 630,01 грн.). Дану суму середньоденного заробітку було визначено ще рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.01.2016 року, яке набрало законної сили.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач після звільнення в період з 26.01.2016 року по 22.02.2016 року перебував на обліку в Луцькому МЦЗ, як безробітний та отримав за вказаний період 5 252,35 грн.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 26.01.2016 року по 14.03.2016 року (загалом 34 робочих днів) буде становити 16 167,99 грн. (34 робочих днів х 630,01 грн. 5 252,35 грн. (виплата сум центру зайнятості) = 16 167,99 грн.), який підлягає до стягнення з ОСОБА_3 Банку України на користь позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 23.09.2014 року справа К/800/43587/13 та від 19.02.2015 року справа К/800/43652/13.

Крім того, суд визнає безпідставними доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду та строків звернення до суду для вирішення трудових спорів, встановлених статтею 233 КЗпП України. Так, рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 встановлено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Крім того, як вбачається з матеріалів позову, позивач про порушення своїх прав дізнався з направленого на його адресу відповідачем листа за вих. №17-0007/66401 від 08.08.2016 року, дослідженого в судовому засіданні, а з позовом звернувся 15.09.2016 року, таким чином строки звернення позивачем порушені не були.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом прийняття постанови про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 16 167,99 грн. за період з 26.01.2016 року по 14.03.2016 року.

Керуючись статтями 11, 17, 71, 158, 160, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 Банку України (01601, місто Київ-8, вулиця Інститутська, будинок 9, ) на користь ОСОБА_1 (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 42/8, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 16 167,99 грн. (шістнадцять тисяч сто шістдесят сім гривень) 99 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлено 11 жовтня 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий С.Ф. Костюкевич

Судді В.М. Валюх

ОСОБА_5