Справа № 826/150/16
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2016-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

30 вересня 2016 року м. Київ К/800/25698/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Заїка М.М., перевіривши можливість розгляду касаційної скарги Прокуратури Автономної Республіки Крим на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Автономної Республіки Крим про поновлення на роботі,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Автономної Республіки Крим, в якому просила скасувати наказ прокурора Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2015 року №316 к про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та запобігання корупції прокуратури Автономної Республіки Крим; стягнути з прокуратури Автономної Республіки Крим на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2015 року по час прийняття судом постанови зі стягненням відповідних податків та зборів на доходи фізичних осіб; стягнути з прокуратури Автономної Республіки Крим на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 300 000 грн.; постанову у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з прокуратури Автономної Республіки Крим на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 9045,12 грн. за період з моменту фактичного звільнення до подачі позовної заяви до суду допустити до негайного виконання.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 року ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачу при попередженні про вивільнення було запропоновано вакантні посади та позивач не погодилась на призначення на такі посади. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що докази погодження позивача на переведення на запропоновані посади в матеріалах справи відсутні. Отже, відповідачем дотримано порядок вивільнення працівників, встановлений статтею 42 Кодексу законів про працю України.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 р. - скасовано та ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Скасовано наказ прокурора Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2015 року №316 к про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та запобігання корупції прокуратури Автономної Республіки Крим. Стягнуто з прокуратури Автономної Республіки Крим на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 грудня 2015 року по 15 вересня 2016 року у розмірі 68 628,50 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано зробив висновок, що перелічені в списку вакантні посади позивачу пропонувались, навіть за наявності підпису позивача на попередженні про подальше вивільнення.

Апеляційний суд зауважив, що судом першої інстанції неправомірно залишено без уваги той факт, що позивач ОСОБА_1 мала переважне право на заміщення вказаних посад незважаючи на подання керівників відповідних відділів стосовно інших осіб, оскільки вказане прямо передбачено нормами закону.

Зокрема, пунктом 3.4. Наказу Генерального прокурора України № 2гн від 15.09.2014 (зі змінами, внесеними наказом Генерального прокурора України від 12.12.2014 №2гн-1) «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України» передбачено: «Укомплектовувати прокуратури міст з районним поділом, апарати прокуратур обласного рівня та Генеральної прокуратури України, як правило, за рахунок працівників, які до призначення на посаду: у прокуратуру міста з районним поділом мають стаж роботи в органах прокуратури не менше двох років; в апарат прокуратури обласного рівня мають стаж роботи в органах прокуратури не менше трьох років».

Крім того, суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що в матеріалах справи відсутні дані, що свідчать про відмову позивача від запропонованих йому будь-яких посад.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивач працює в органах прокуратури з 1996 року. За час проходження служби позивач неодноразово заохочувалась грошовими преміями, подарунками та подяками від керівництва за сумлінну роботу та високий професіоналізм.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається, зокрема, працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Для виявлення працівників, які мають таке право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишаються на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз повинен бути проведений з врахуванням ряду факторів, зокрема, рівня освіти і присвоєної кваліфікації, підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, тимчасового виконання обов'язків більш кваліфікованого працівника, досвіду трудової діяльності, обсягу виконуваної роботи, суміщення професій тощо. Крім того, однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника, а тому при визначенні рівня продуктивності праці слід враховувати, в тому числі, й наявність у працівника дисциплінарних стягнень.

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження дослідження питання про переважне право на залишення працівників на роботі представником прокуратури Автономної Республіки Крим суду не надано.

У касаційній скарзі скаржник не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду від 27 липня 2016 року.

В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що у виконання вимог КЗпП України, та на підставі наказу Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року позивачу 04 серпня 2015 року було вручено попередження про звільнення її із займаної посади з 05 жовтня 2015 року, у зв'язку із змінами організації виробництва і праці з додатками.

ОСОБА_1 у вказаному попередженні запропоновано обійняти одну із вакантних посад в прокуратурі АР Крим, визначених у додатку. З переліком вакантних посад ОСОБА_1 ознайомлена 04 серпня 2016 року, про що свідчить її підпис.

Однак, до прокуратури АР Крим рапорту (заяви) ОСОБА_1 про призначення її на будь-яку посаду в органах прокуратури АР Крим з липня 2015 року до теперішнього часу не надходило. На день звільнення позивача вакантні посади в прокуратурі були відсутні.

Скаржник вважає, що прокуратурою АР Крим було виконано всі вимоги закону та дотримано процедуру вивільнення працівників на підставі ч.1 ст. 40 КЗпПУкраїни.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що посилання на список посад, з якими було ознайомлено позивача та наявність його підпису не свідчить про те, що вказані посади позивачу пропонувались і він від них відмовився.

Крім того, судом апеляційної інстанції було встановлено, та не спростовується доводами касаційної скарги, що на зазначені в списку вакантні посади на час їх пропонування позивачу, наказами прокурора АР Крим було призначено працівників прокуратури, які виконували обов'язки, фактично працювали на цих посадах, а у подальшому були на ці посади призначені постійно.

Обставини, які зазначені скаржником у касаційній скарзі, досліджувалися та перевірялися судом апеляційної інстанції з наданням їм належної правової оцінки. Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене та керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Прокуратури Автономної Республіки Крим на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Автономної Республіки Крим про поновлення на роботі.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства.

Суддя М.М. Заїка

Вищого адміністративного

суду України