Справа № 2а-4631/12/2170
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" вересня 2016 р. м. Київ К/800/30783/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Донця О.Є.,

Черпіцької Л.Т.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою Державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2015 року у справі за позовом Державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» до Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря Державної екологічної інспекції України про визнання протиправним та скасування листа-розпорядження, -

В С Т А Н О В И Л А:

Державне підприємство «Херсонський морський торговельний порт» звернулось до суду з позовом до Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря Державної екологічної інспекції України, в якому просило визнати протиправними та скасувати пункти 1, 2, 4, 6, 7, 10, 11, 12 листа-розпорядження відповідача від 02 жовтня 2012 року № 3977/04.

Позовні вимоги мотивовані відсутністю в діях позивача порушень вимог природоохоронного законодавства.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 18 липня 2013 року позов задоволено повністю: визнано протиправними та скасовано пункти 1, 2, 4, 6, 7, 10, 11, 12 листа-розпорядження Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря від 02 жовтня 2012 року № 3977/04.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2015 року скасовано постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 18 липня 2013 року та ухвалено нову, якою позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано пункти 5, 7, 11 та 12 Державної екологічної інспекції Північно-західного регіону Чорного моря Державної екологічної інспекції України від 02 жовтня 2012 року № 3977/04. У задоволенні позову в частині вимог про скасування пунктів 1, 2, 4, 6, 10 зазначеного розпорядження - відмовлено.

У поданій касаційній скарзі позивач, із посиланням на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши та обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатом проведеної відповідачем позапланової перевірки дотримання Портом вимог природоохоронного законодавства Інспекцією сформовано та направлено на адресу позивача лист-розпорядження від 02 жовтня 2012 року № 3977/04, яким, серед іншого, вимагалось:

пункт 1. У термін до 02 листопада 2012 року узгодити в органах Мінприроди України План розвитку гірничих робіт у піщаному кар'єрі Державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» «Рибальче» на 2012 рік відповідно статті 51 Кодексу України про надра;

пункт 2. У термін до 02 січня 2013 року розробити проект граничнодопустимих скидів речовин у водні об'єкти із зворотними водами та затвердити в органах Мінприроди України, відповідно статті 44 Водного кодексу України;

пункт 4. У термін до 02 листопада 2012 року отримати документи, які підтверджують придатність до експлуатації Брандвахти - 28 та ПК - 26 (реєстрові документи) та надати їх до Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, відповідно статті 20 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»;

пункт 6. У термін до 02 грудня 2012 року отримати дозвіл на проведення робіт, які виконуються у внутрішніх морських водах і територіальному морі України, згідно з пунктом 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 року № 269 «Про затвердження Правил охорони внутрішніх морських вод і територіального моря від забруднення та засмічення»;

пункт 10. У термін до 02 грудня 2012 року отримати дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, які утворюються і при виконані робіт з фарбування судна (ЗРС «Скіф»), а також представити зазначені документи до Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, відповідно статті 20 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та статті 10 Закону України «Про охорону атмосферного повітря».

Щодо пункту 1 листа-розпорядження Інспекції, яким позивача зобов'язано узгодити в органах Мінприроди України План розвитку гірничих робіт у піщаному кар'єрі «Рибальче», колегія суддів зазначає наступне.

Суди попередніх інстанцій встановили, що заперечуючи проти викладеної в цьому пункті вимоги Інспекції, позивач зазначив, що розробка кар'єру ведеться згідно з «Робочим проектом розробки і рекультивації Шабського родовища піску», який погоджено з територіальним управлінням «Держнаглядохоронпраці» в Херсонський області від 25 серпня 1998 року № 179 і отримано позитивний висновок «Держекоекспертизи» від 06 жовтня 1998 року № 9/2-3/286. На підставі цих документів Мінприроди отримано у 1999 році спеціальний дозвіл, а у 2009 році переоформлено спеціальний дозвіл на розробку родовища до 2019 року.

Видобування піску у кар'єрі «Рибальче» в 2012 році здійснюється відповідно до Плану розвитку гірничих робіт у піщаному кар'єрі Порту «Рибальче» на 2012 рік, узгодженому листом територіального управління Держгірпромнагляду у Херсонській області від 20 березня 2012 року № 01-10/1/624.

Відповідно до статті 19 Гірничого закону України план розвитку гірничих робіт підприємства щорічно розглядається та погоджується з органами гірничого нагляду.

Таким чином, на думку позивача, вимога про погодження Плану розвитку гірничих робіт у піщаному кар'єрі Порту «Рибальче» на 2012 рік в органах Мінприроди України не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Задовольняючи позов у цій частині, суд першої інстанції погодився з твердженнями позивача та зазначив, що за змістом статті 51 Кодексу України про надра погодженню користувачами надр з Міністерством охорони навколишнього природного середовища потребують виключно проекти і плани розробки родовищ корисних копалин та переробки мінеральної сировини.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції, з яким погоджується колегія суддів Вищого адміністративного суду України, виходив з того, що згідно з вимогами вказаної статті Кодексу України про надра користувачі надр погоджують з міністерством охорони навколишнього природного середовища України проекти і плани розробки родовищ корисних копалин та переробки мінеральної сировини.

Однак, під час перевірки позивач надав план розвитку гірничих робіт у піщаному кар'єрі, тоді як план розробки родовищ корисних копалин та переробки мінеральної сировини - відсутній.

За таких обставин, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині оскарження пункту 1 спірного листа-розпорядження є обгрунтованим.

Щодо пункту 2 листа-розпорядження Інспекції, яким позивача зобов'язано розробити проект граничнодопустимих скидів речовин у водні об'єкти із зворотними водами та затвердити в органах Мінприроди України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 44 Водного кодексу водокористувачі зобов'язані дотримувати встановлених нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин та встановлених лімітів забору води, лімітів використання води та лімітів скидання забруднюючих речовин, а також санітарних та інших вимог щодо впорядкування своєї території.

Статтею 1 Водного кодексу України, поміж іншим, надані наступні визначення:

вода зворотна - вода, що повертається за допомогою технічних споруд і засобів з господарської ланки кругообігу води в його природні ланки у вигляді стічної, шахтної, кар'єрної чи дренажної води;

вода стічна - вода, що утворилася в процесі господарсько-побутової і виробничої діяльності (крім шахтної, кар'єрної і дренажної води), а також відведена з забудованої території, на якій вона утворилася внаслідок випадання атмосферних опадів;

гранично допустимий скид речовини - маса речовини у зворотній воді, що є максимально допустимою для відведення за встановленим режимом даного пункту водного об'єкта за одиницю часу.

Задовольняючи позов у цій частині, суд першої інстанції зазначив, що розроблення граничнодопустимих скидів для кар'єрних вод чинним законодавством України не передбачено.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції, проаналізувавши викладені положення Водного кодексу України, дійшов вірного висновку про те, що гранично допустимий скид води повинен розроблятися для зворотних вод, у тому числі й для стічних вод.

Отже, вірним є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо пункту 4 листа-розпорядження Інспекції, яким позивача зобов'язано отримати документи, які підтверджують придатність до експлуатації Брандвахти - 28 та ПК - 26 (реєстрові документи), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом «е» частини першої статті 20 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, належить, зокрема, одержання безоплатно від центральних органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій інформації, необхідної для виконання покладених на нього завдань.

Як стверджував позивач, Брандвахта 28 та ПК-26 не придатні до експлуатації, не використовуються як плавзасоби, а тому не зареєстровані в державних органах реєстрації суден.

Суд першої інстанції встановив, що плавкран «Блейхер» інв. № 26, виведений з експлуатації, списаний з балансу Порту та знятий з технічного нагляду 06.11.2000.

Що стосується Брандвахти 28, згідно з листом Регістру суднопластва України від 13 березня 2013 року № 104-1.8-117, у зв'язку з заміною призначення об'єкту нагляду, потон розкомплектованого плавкрану, побудованого в Угорщині в 1956 році, прийнятий під технагляд у 1990 році, як стоянкове судно, бранвахту знято з обліку Регістра судноплавства України більше як 20 років тому.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені судна не підлягають експлуатації як плавзасоби, а тому вимога Інспекції щодо отримання документів щодо підтвердження їх придатності до експлуатації є протиправною.

У свою чергу, суд апеляційної, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, встановив, що в акваторії підхідного каналу для обслуговування і проживання робітників родовища пришвартовані судна Бранвахта-28 та ПК-26. Однак документи, які підтверджують придатність до експлуатації цих суден, під час перевірки не надавалися. Водопостачання Брандвахти - 28 та ПК-26 здійснюється від артезіанської свердловини № 8-395 на господарчо-побутові потреби.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що плавучий комплекс експлуатується, а тому пункт 4 листа-розпорядження Інспекції є правомірним.

Щодо пункту 6 листа-розпорядження Інспекції, яким позивача зобов'язано отримати дозвіл на проведення робіт, які виконуються у внутрішніх морських водах і територіальному морі України, суди встановили наступне.

Позивач стверджував, що територія кар'єру Порту знаходиться за межами внутрішніх морських вод і територіального моря України, що підтверджується Державними Актами на постійне користування землею і довідкою Держкомзему у Голопристанському районі Херсонської області щодо цільового призначення земельних ділянок, а саме - під розміщення кар'єру з добування піску, у зв'язку з чим вимоги щодо необхідності отримання дозволу на видобування піску із посланням на пункт 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 року № 269 є необґрунтованими.

Однак, як встановлено судами, відповідно до «Проекту розробки та рекультивації Шабського родовища пісків», розробка родовища передбачена на максимальну глибину 30 м. з використанням складу піску (карти намиву) у межах кар'єрного поля і частковим рефулюванням у баржі. У разі відпрацювання затверджених промислових запасів на площі відпрацьованого родовища утвориться водойма глибиною від 0,2 до 10 м., яку, відповідно до проектних рішень, передбачено використовувати у рибогосподарських та рекреаційних цілях. Для можливості заходу землесосу, плав крану та барж з боку Дніпровського лиману створений підхідний канал, який має паспорт гідротехнічної споруди «Підхідний канал до кар'єру с. Рибаче» з параметрами: довжина 3,9 км., ширина 50 м., глибина від 3.1 до 6 м. Станом на 01 січня 2012 року за результатами маркшейдерської зйомки в межах гірничого відводу у результаті відбору піску утворена штучна водойма приблизно 45 га., яка заповнена водами Дніпровського лиману.

Статтею 1 Водного кодексу України, серед іншого, визначено, що водним об'єктом вважається природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 року № 269 встановлено, що до внутрішніх вод відносяться води лиманів, де з боку моря вперше утворюється один або кілька проходів, якщо ширина кожного не перевищує 24 морські милі.

Відповідно до пункту 15 цієї ж постанови у разі проведення робіт, пов'язаних з будівництвом гідротехнічних споруд, поглибленням дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин, прокладанням кабелів, трубопроводів, інших комунікацій, а також проведенням бурових та геологорозвідувальних робіт, повинні передбачатися заходи щодо запобігання забрудненню внутрішніх морських вод і територіального моря стічними водами, забруднюючими речовинами, включаючи радіоактивні, відходами та сміттям.

Усі перелічені роботи, які проводяться у внутрішніх морських водах і територіальному морі України, здійснюються на підставі дозволів, що видаються державними інспекціями охорони Чорного та Азовського морів Мінприроди.

За викладених обставин вимога щодо отримання позивачем дозволу на проведення робіт, які виконуються у внутрішніх морських водах і територіальному морі України, є правомірною, а висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в цій частині - вірними.

Щодо пункту 10 листа-розпорядження Інспекції, яким позивача зобов'язано отримати дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, які утворюються і при виконані робіт з фарбування судна (ЗРС «Скіф»), суд касаційної інстанції зазначає слідуюче.

Відповідно до абзаців першого та другого частини першої статті 10 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» підприємства, установи, організації та громадяни - суб'єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов'язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, серед іншого, зобов'язані здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо.

Згідно з частиною п'ятою статті 11 цього ж Закону викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наявні у позивача дозволи на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, які розташовані на території піщаного кар'єру ДП «Херсонський морський торговельний порт» (с. Рибальче, Голопристанського району Херсонської області), не передбачають врегулювання викидів забруднюючих речовин від неорганізованого джерела викиду - поста фарбування.

Викладене свідчить про правомірність пункту 10 листа-розпорядження Інспекції.

За таких обставин, колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про скасування пунктів 1, 2, 4, 6, 10 спірного розпорядження Інспекції.

Таким чином, правова оцінка встановлених обставин справи судом апеляційної інстанції дана вірно, порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення не допущено.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку статей 235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: