Справа № 520/9721/16-а
Суддя: Бескровний Я. В.
Дата ухвалення: 2016-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9721/16-а
Провадження № 2-а/520/539/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2016

Київський районний суд м.Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Маценко В.В., розглянувши в місті Одеса в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Київському районі м.Одеси про зобовязання поновити виплату пенсії за віком,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася з даним позовом через представника ОСОБА_2, який вмотивований тим, що у 1989р. позивач, яка є громадянин України та мешкала в Київському районі м.Одеси, вийшла на пенсію за віком і отримувала її до 1985р., у якому виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання, після чого виплата їй пенсії припинилася. Посилаючись на Рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рн/2009, просила суд зобовязати відповідача поновити їй виплату пенсії на підставі документів, що знаходяться в матеріалах пенсійної справи з проведенням індексації та компенсації втрати доходів.

Представник позивача надала письмову заяву у якій позов підтримала, просила його задовольнити.

Представник відповідача надав письмові заперечення у яких проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність.

Перевіривши доводи сторін та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Cуд встановив, що позивач є громадянином України, яка отримала право на пенсію за віком у 1989 році і отримувала пенсію за місцем проживання в Київському районі м.Одеси. В подальшому виплата такої пенсії їй була припинена, у звязку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль.

Як вбачається з матеріалів справи 5 лютого 2016 року позивач, яка мешкає в Ізраїлі, через представника, звернувся до відповідача із апостильованою заявою (а.с.56-61) про поновлення виплати пенсії за віком, за результатами розгляду котрої отримав відмову від 8.02.2016р. за №24/Д-01 (а.с.62).

Згідно статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Статтею 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежної від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Згідно з частиною другою ст.2 Закону України «Про свободу пересувань та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як вбачається з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Також в п. 54 вищевказаного рішення ЄСПЛ вказано, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статті, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового статусу, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної особи або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приймаючи до уваги, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною, відповідно до ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди при розгляді аналогічних справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Згідно з п.2 частини першої ст. 49 Закону України № 1058-IV (в редакції, чинний до 07.10.2009 року) виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рн/2009 було визнано неконституційними ст.49 ч.1 п.2 та друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», тому з моменту його ухвалення відпала така умова припинення виплати пенсії, як проживання пенсіонера за кордоном та відсутність міжнародного договору, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про громадянство України» одним з документів, що підтверджують громадянство України є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до ст.ст. 19, 20 ЗУ «Про громадянство» підставою для припинення громадянства України у випадках є відповідний указ Президента України.

Сторони не надали суду доказів щодо припинення позивача громадянства України.

Отже, посилання відповідача на відсутність у позивача паспорта громадянина України та проживання позивача за кордоном як на підставу для відмови у поновленні виплати пенсії є безпідставними.

Щодо строків поновлення виплат, суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки жодним нормативно - правовим актом України не передбачений обов'язок або право Пенсійного фонду автоматично здійснювати відновлення пенсії без відповідного волевиявлення пенсіонера, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог стосовно поновлення виплати пенсії позивачу по справі з 7.10.2009р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся із заявою про поновлення виплати пенсії 5 лютого 2016 року, з огляду на що саме з цієї дати підлягає поновленню виплата пенсії позивачу.

Щодо позовних вимог про зобовязання відповідача виплатити компенсацію втрати частини доходів, суд зазначає, що виплата компенсації у звязку з припиненням виплат пенсії, а не порушенням строків таких виплат, з даних правовідносин діючим законодавство не передбачена.

Крім цього, суд вважає хибним посилання представника відповідача на те, що Рішення Конституційного суду стосується тих осіб, яки виїхали на постійне місце проживання після його ухвалення.

Керуючись ст.ст. 2, 8-11, 71, 99, 100, 159 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 19, 24, 46 Конституції України, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, рішення у справі «Пічкур проти України» від 07.02.2014 р., (статус рішення остаточне), рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009, ст.ст. 8, 44, 45, 49, 51 «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м.Одеси здійснити поновлення,з проведенням індексації, пенсії за віком ОСОБА_3, починаючи з 5.02.2016 року, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі останньої.

В іншій частині позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Одеського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у скороченому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Бескровний Я. В.