Справа № П/811/257/16
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 рокусправа № П/811/257/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Коршуна А.О. Панченко О.М.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року у справі №811/257/16 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Світловодської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 16 березня 2016 року звернулась до суду з позовом до Світловодської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області, згідно з яким, просить:

- визнати протиправними та скасувати висновки акта перевірки;

- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24 липня 2015 року №, №, №;

- визнати протиправними та скасувати рішення № від 08 липня 2015 року, яким позивача зобов'язано сплатити штраф у розмірі 4720,00 грн.;

- відкликати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 08 липня 2015 року у сумі 42028,25 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідачем не доведено з посиланням на чинні нормативні акти України правомірність висновків про порушення з боку позивача податкового чи іншого законодавства. Висновки перевіряючих осіб суперечать фактичним обставинам підтвердженим первинними документами підприємницької діяльності позивача.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року у задоволені адміністративного позову відмовлено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що відповідачем доведена правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм діючого законодавства України. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково, а саме визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24 липня 2015 року №, №, № та рішення № від 08 липня 2015 року.

В апеляційній скарзі зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт від 08.07.2015 року №226/1702/НОМЕР_1 в якому зроблено висновок про порушення позивачем:

- пп.139.1.6 п. 139.1 ст.139, п.138.4 ст.138, п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2, п.177.4, п.177.10 ст.177, пп.177.5.3 п.177.5 ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), у результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за період, що перевірявся на суму 13116,85 грн., в тому числі за 2012 рік - 2895,44 грн., за 2013 рік - 10221,39 грн.;

- п.51.1, п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), а саме у податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку не вказана сума нарахованого доходу за формою 1-ДФ за ІІІ квартал 2013 року, за ознакою доходу 157; в зв'язку з некоректним поданням звітності за 1 квартал 2013 року та за 4 квартал 2013 року№, № відбулося подвоєння даних звіту;

- на порушення пп.16.1.12, п.16.1 ст.16, п.44.1, 44.3, ст.44, п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), платником не забезпечено зберігання первинних документів, підтверджуючих валові витрати за 2012-2013 роки та книги обліку доходів і витрат, ведення якої передбачено законодавством за період з 01.01.2014 року по 30.04.2014 року;

- п.2 ст.7, п.11 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI із змінами та доповненнями, у результаті чого занижено єдиний внесок нарахований з чистого доходу на суму 42028,25 грн., в тому числі за 2012 рік - 10342,47 грн., за 2013 рік - 31685,78 грн. (т. 1 а.с.4-59).

Згідно з актом перевірки відповідач вважає, що у позивача відсутні накладні на походження товару та підтверджуючі факт оплати товару розрахункові документи за 2012-2013 роки на суму 20376,62 грн., в тому числі за 2012 рік - 10401,51 грн., за 2013 рік - 9975,11 грн. (датки №5, №7) (т. 3 а.с.23, 27). Також при наявності накладних про походження товарів позивачем не надано на перевірку первинні розрахункові документи, що підтверджують факт оплати товару в 2012-2013 роках, який включено до гр.6 Книги обліку доходів та витрат, на загальну суму 297041,39 грн., в т.ч.: за 2012 рік - 104006,72 грн. (т.3 а.с.49), за 2013 рік - 193034,67 грн. (т.3 а.с.31). Отже віднесення цих сум до витрат є безпідставним.

Крім того, суд встановив, що замість первинних документів, підтверджуючих факт оплати витрат позивач надала на перевірку акти звірок з постачальниками, які, на думку відповідача, не підпадають під визначення первинних документів, та не вважаються розрахунковими документами.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 24 липня 2015 року №, №, № та рішення № від 08 липня 2015 року (т.1 а.с.91-96).

Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень та вимог відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні рішення відповідачем прийнято на підставі та у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Згідно з п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з пунктом 177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування. Однак, цей перелік не містить сплачених податків, зборів (крім суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування).

Як вірно встановлено судом першої інстанції позивачем до складу валових витрат віднесено суми сплаченого збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності за 2012 рік на суму 2430,00 грн., за 2013 рік на суму 3751,00 грн. згідно квитанцій, зазначених в книзі обліку доходів та витрат (а.с.152-175, 179-199, т.2), а саме від: 18.01.2012 року №38976 на суму 260,00 грн.; 15.03.2012 року №40081 на суму 215,00 грн.; 17.04.2012 року №10170161 на суму 200,00 грн.; 15.05.2012 року №101520021 на суму 215,00 грн.; 14.06.2012 року №47427 на суму 250,00 грн.; 10.07.2012 року №761020063 на суму 215,00 грн.; 15.08.2012 року №76150059 на суму 215,00 грн.; 17.09.2012 року №28834 на суму 215,00 грн.; 15.10.2012 року №397387 на суму 215,00 грн.; 14.11.2012 року №846345 на суму 215,00 грн.; 19.12.2012 року №1461862 на суму 215,00 грн.; 17.01.2013 року №1825422 на суму 275,00 грн.; 15.02.2013 року №4 на суму 229,00 грн.; 22.02.2013 року п/п №6 на суму 41,00 грн.; 15.03.2013 року п/п №11 на суму 458,00 грн.; 15.04.2013 року п/п №24 на суму 458,00 грн.; 15.05.2013 року п/п №27 на суму 458,00 грн.; 12.06.2013 року п/п №31 на суму 458,00 грн.; 08.07.2013 року №35 на суму 458,00 грн.; 14.10.2013 року п/п №31 на суму 458,00 грн.

При цьому позивачем у своїй заяві від 31.03.2016 року (т.1 а.с.170) зазначено про відсутність вищезазначених квитанцій та на підтвердження надходження до бюджету збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності надано до матеріалів справи акти звірки та копії платіжних доручень (т.1 а.с.217-228).

Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач будучи фізичною особою-підприємцем на загальній системі оподаткування не мав права включити до складу своїх витрат суму сплачених податків, зборів (крім суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивачем до складу валових витрат віднесено в 2013 році суми сплаченого 19.02.2013 року в розмірі 2310,22 грн. єдиного соціального внеску за 2012 рік (т.1 а.с.37).

При цьому в поясненні, наданому позивачем до податкового органу, зазначено що до інших витрат 2013 року відноситься сума оплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 4800,76 грн., однак, доказів його сплати позивачем надано не було.

Також враховуючи те, що позивачем не було надано на перевірку первинні документи, які підтверджували факт оплати оренди в 2013 році, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що підстави для включення до складу валових витрат 2013 року вартості оренди торгових об'єктів в сумі 14400,00 грн. відсутні.

Доводи позивача про те, що його витрати підтверджуються накладними, а не квитанціями про оплату суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки накладна не містить інформації щодо оплати придбаного товару, а отже не може бути доказом наявності витрат на його придбання.

Згідно з п.138.6 ст.138 Податкового кодексу України, витрати на придбання ліцензії та інших спеціальних дозволів, виданих державними органами для провадження господарської діяльності, не відноситься до складу операційних витрат, крім тих, вартість і строк яких відповідають ознакам, установленим для основних засобів розділом І Податкового кодексу та підлягають амортизації у складі нематеріальних активів (пп. «ж» пп.138.10.6 п.138.10 ст.138 ПК України),

Згідно з пп.14.1.138 п.14.1 ст.14 ПК України, основні засоби - матеріальні активи, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Відповідно до ст.15 Закону №481 «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» оптова та роздрібна торгівля алкогольними напоями або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності за наявності у них ліцензій.

Ліцензія на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами - терміном на один рік із щоквартальною сплатою платежу.

При цьому ліцензії на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами з терміном дії один рік не відповідають критеріям, визначеним пп.14.1.138 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу для основних засобів.

Отже, суд першої інстанції враховуючи зазначені норми права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем до складу валових витрат за 2012-2013 рр. безпідставно віднесено суму витрат понесених на придбання ліцензій на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами з терміном дії один рік у загальному розмірі 17500 грн. та тютюновими виробами у розмірі 12500 грн..

Крім того, враховуючи обставини того, що позивачем не було надано на вимогу суду першої інстанції пояснення та відповідний розрахунок того які саме витрати зазначені із гр.6 Книги обліку доходів не включено позивачем до гр.4 додатку 5 розділу ІІІ податкової декларації про майновий стан і доходи за 2012-2013 роки, суд першої інстанції обґрунтовано погодився з висновком податкового органу, що ґрунтується на перевірці первинних документів та даних Книги обліку доходів про те, що сума витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей документально підтверджених та пов'язаних з отриманим доходом визначена за даними перевірки становить: за 2012 рік - 41336,44 грн., за 2013 рік - 129230,38 грн. (т.1 а.с.34). Сума понесених інших витрат, підтверджених документально та пов'язаних одержаним доходом визначена за даними перевірки становить: за 2012 рік - 1481,82 грн., за 2013 рік - 8201,11 грн. (т.1 а.с.35). Отже, позивачем завищено вартість документально підтверджених витрат (інших витрат), пов'язаних з господарською діяльністю зазначених в додатку 5 розділу ІІІ податкової декларації про майновий стан і доходи за період, що перевірявся на суму 23539,75 грн., в тому числі за 2012 рік - 6594,18 грн., за 2013 рік - 16945,57 грн., а витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей на суму 121118,88 грн., в тому числі за 2012 рік на суму 29805,33 грн., за 2013 рік на суму 91313,55 грн. (т.1 а.с.39, 40).

Тому відповідачем правомірно здійснено нарахування грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 13116,85 грн. основного платежу та 3279,21 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Щодо заниження позивачем єдиного внеску в сумі 42028,25 грн., у т.ч.: за 2012 рік на 10342,47 грн., за 2013 рік на 31685,78 грн.. та винесенням вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 46748,25 грн. (42028,25 грн. + 4720,00 грн. штрафної санкції), яку позивач просить суд відкликати (т.1 а.с.97, 99).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції враховуючи положення Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VІ" щодо величини бази нарахування єдиного внеску, його розміру та розміру штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску встановивши, що позивачем занижено єдиний внесок, нарахований з чистого доходу на суму 42028,25 грн., в тому числі за 2012 рік - 10342,47 грн., за 2013 рік - 31685,78 грн., дійшов вірного висновку про правомірність цієї вимоги виставленої позивачу (т.1 а.с.51).

Також суд вірно зауважив про те, що вимога позивача про відкликання вимоги, а не визнання її протиправною та скасуванню, не відповідає змісту повноважень суду при вирішення спорів з приводу оскаржень рішень суб'єкта повноважень, що свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги про відкликання податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 08 липня 2015 року у сумі 42028,25 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 24.07.2015 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 510,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відповідно до п. 44.1. ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку. фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п. 44.3. ст. 44 ПК України платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Відповідно до п. 44.6. ст. 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни. визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Враховуючи те, що позивачем не було забезпечено зберігання первинних документів, підтверджуючих валові витрати за 2012 р., 2013 р., оскільки ці документи до перевірки та суду не було надано (т.2 а.с.23-31) суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, про правомірне застосування відповідачем до позивача штрафу в розмірі 510 грн..

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо притягнення позивача за цим ППР на підставі п. 119.1 ст. 119 ПК України та як наслідок невірного визначення йому суми штрафу у розмірі 510 грн. замість 85 грн., оскільки згідно з ППР № від 24.07.2015 року та розрахунком штрафних (фінансових) санкцій (т.1 а.с.93, 94) застосування до позивача штрафу відбулось відповідно до п.121.1 ст. 121 ПК України.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 24.07.2015 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 510,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Згідно з підпунктами "а" та "б" пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані:

своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;

подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Згідно з п.51.1. ст.51 ПК України податковий агент зобов'язаний подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку органу державної податкової служби за місцем свого обліку.

Відповідно до п.119.2. ст.199 ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач не включив суми доходів, виплачених ОСОБА_2 до розрахунку за 3 квартали 2013 року по ознаці 157 за трьома квитанціями на суму 288,00 грн. (т.1 а.с.42-43). В зв'язку з порушеннями позивачем подано уточнюючий розрахунок 17.03.2014 року (т.1 а.с.159-160).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність оскарженого рішення.

Доводи відповідача про неправомірність податкового повідомлення-рішення № від 24.07.2015 року через те, що відповідач за змістом акта перевірки так і не визначився, яких саме первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів позивачем не було надано до перевірки та не забезпечене зберігання, адже обов'язкового переліку таких документів діюче законодавство України не містить, колегія суддів вважає безпідставними враховуючи наступне.

Пунктом 121.1 ст. 121 ПК України передбачено, що відповідальність настає саме за незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, без визначення яких саме, достатньо щоб ненадані або не збережені документи відносились до цього переліку, що і відбулось у цьому випадку.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними та скасування висновків акта перевірки, суд першої інстанції вірно зазначив, що акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно абзацу четвертого пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України у разі незгоди платника податків з висновками акта такий платник зобов'язаний підписати такий акт перевірки із зауваженнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.

Таким чином, акт перевірки є носієм доказової інформації, яка в подальшому має використовуватися контролюючим органом для прийняття рішення щодо визначення платникові податків грошових зобов'язань. При цьому акт складається посадовими особами контролюючого органу і не містить волевиявлення самого органу щодо виявлених посадовими особами фактів.

Відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України предметом розгляду по суті в порядку адміністративного судочинства є не будь-які рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов'язки учасників спірних відносин.

В свою чергу, висновки, викладені в акті податкової перевірки, не є предметом оскарження в адміністративному суді, оскільки не є обов'язковими ані для платника податків, ані для керівника контролюючого органу. Останній оцінює викладені в акті перевірки доводи і в разі наявності податкових порушень приймає податкове повідомлення-рішення, яке і визначає грошові зобов'язання платникові податків.

Натомість висновки, викладені в акті перевірки, не створюють жодних правових наслідків. Відповідно, акти перевірки не порушують права платників податків безвідносно до змісту таких актів, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовів щодо протиправності актів перевірки або їх висновків, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року у справі №811/257/16 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції.

Повний текст ухвали виготовлений 07 жовтня 2016 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко