Справа № 802/835/16-а
Суддя: Вергелес Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 жовтня 2016 р. Справа № 802/835/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вергелеса Андрія Валерійовича,

за участю:

секретаря судового засідання: Шевченко Романа Вікторовича

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представників відповідачів: Клюси Т.В., Матящук Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області, управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області

про: стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних втрат, моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області, управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних втрат, моральної шкоди.

Позивач просить стягнути на його користь 174462,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 36845,08 грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, 2015,04 грн. втрат внаслідок інфляційних процесів у зв'язку з невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, три відсотки річних в розмірі 795,75 грн. та 10000,00 грн. завданої моральної шкоди.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечували та просили у його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши надані докази та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

15.05.2007 р. постановою Тульчинського районного суду, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2009 р. та Вищого адміністративного суду України від 05.04.2011 р., визнано неправомірним наказ начальника УМВС України у Вінницькій області від 30.08.2006р. за № 164 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого відділення по боротьбі з незаконним обігом наркотиків Замостянського райвідділу міліції Вінницького міського відділу УМВС України у Вінницькій області; поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділення по боротьбі з незаконним обігом наркотиків Замостянського райвідділу міліції Вінницького міського відділу УМВС України у Вінницькій області; стягнуто на користь ОСОБА_1 з УМВС України у Вінницькій області середній заробіток в сумі 4852,12 грн. за час вимушеного прогулу з 30.08.2006 р. по 15.05.2007 р.

Наказом начальника ГУМВС України у Вінницькій області від 14.10.2010 р. за № 181 о/с пункт наказу від 30.08.2006 р. за № 164 о/с про звільнення капітана міліції ОСОБА_1 відмінено, поновлено останнього на посаді оперуповноваженого СБНОН Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області. Крім того, встановлено п.о. 650 грн., та надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків посадового окладу та надбавку за вислугу років.

В подальшому, 25.11.2010р. капітана міліції ОСОБА_1, згідно з п. "б" ст. 64 (через хворобу) Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів МВС у запас Збройних Сил України.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015 р. у справі 802/2281/14-а стягнуто з управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затриманні виконання рішення про поновлення на роботі в сумі 26524,95 грн. за період з 16.05.2007 р. по 14.10.2010 р.

Оскільки виплата грошового забезпечення за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 16.05.2007 р. по 14.10.2010 р. була здійснена 03.03.2016 р., позивач, вважаючи, що порушено його законні права та інтереси, звернувся до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 26.11.2010 р. по 03.03.2016 р., 36845,08 грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, 2015,04 грн. втрат внаслідок інфляційних процесів у зв'язку з невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, три відсотки річних в розмірі 795,75 грн. та 10000,00 грн. завданої моральної шкоди.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з наступного.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. за № 114.

Відповідно до п. 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, що встановлено ч. 2 ст. 117 КЗпП України.

Як зазначалось вище, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015 р. у справі 802/2281/14-а стягнуто з управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затриманні виконання рішення про поновлення на роботі в сумі 26524,95 грн. за період з 16.05.2007 р. по 14.10.2010 р.

Вказане судове рішення було виконано 03.03.2016 р.

Вінницький апеляційний адміністративний суд у постанові від 29.09.2015 р. у справі 802/2281/14-а зазначив, що згідно розписки від 25 листопада 2010 року позивач отримав 25 листопада 2010 року трудову книжку та належні йому при звільненні суми та претензій не висловив, що підтверджує його підпис. Крім того, згідно грошового атестата, виданого Замостянським РВ ВМУ УМВС від 01.12.2012 р., який також підписано позивачем, заборгованість з виплати грошового забезпечення - відсутня.

З наведеного видно, що суд дійшов висновку про відсутність порушень норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати належних сум грошового забезпечення при звільненні позивача 25.11.2010 р.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також суд зауважує, що правові підстави отримання коштів в сумі 26524,95 грн. виникли у позивача 25.09.2015 р. у зв'язку з ухваленням судом відповідного рішення про стягнення та фактично вказані кошти не є тими виплатами, право на отримання яких у день звільнення закріплено ст. 116 КЗпП України, а є компенсацією за несвоєчасне виконання судового рішення.

Більше того, згідно практики Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02), Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року зазначив наступне. "… 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов'язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 57. У зв'язку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв'язку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. 65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду."

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Враховуючи викладене, в частині позовних вимог про стягнення 174462,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити.

Що стосується стягнення 36845,08 грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, 2015,04 грн. втрат внаслідок інфляційних процесів у зв'язку з невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, три відсотки річних в розмірі 795,75 грн. згідно Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та ст. 625 ЦК України, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

З цього вбачається, що індексації за вказаним Законом підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, які не мають разового характеру, тобто, виплати повинні проводитися на постійній основі.

Відповідно до ст.ст. 1, 2, 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Водночас, згідно п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078 (в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду та в редакції, яка діє станом на момент розгляду справи), індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру.

Відповідно до пункту 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078, до об'єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

На думку суду, враховуючи те, що в даному випадку середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі має разовий характер, не нараховувався, а був стягнутий за судовим рішенням та фактично є сумою, яка обчислюються із середньої заробітної плати, а тому компенсація, визначена діючим законодавством, до даних коштів не застосовується.

Також з цього приводу Вінницький апеляційний адміністративний суд у постанові від 29.09.2015 р. вказав, що для проведення компенсації обов'язковою умовою є наявність нарахованого, але не виплаченого доходу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.05.2007р. по 14.10.2010 р. позивачеві нараховано не було, а тому й відсутні підстави для компенсації позивачу втрати частини такого доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Суд вважає, що позивач помилково ототожнює надходження коштів на його рахунок внаслідок виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку із нарахуванням заробітної плати, тобто не виплатою громадянину доходу того виду, за порушення строків виплати якого здійснюється компенсація. Виплата середнього заробітку позивачу за рішенням суду є юридичним фактом, що носить разовий характер.

Крім того, з набранням чинності судового рішення у справі у справі 802/2281/14-а спірні правовідносини між позивачем та управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо оплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення в сумі 26524,95 грн. за період з 16.05.2007 р. по 14.10.2010 р. перейшли у виконавчу сферу.

В свою чергу, частина 2 статті 625 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання та визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми не підлягають, оскільки між позивачем та відповідачем були встановлені адміністративні відносини з приводу проходження та звільнення з ОВС, а тому в даному випадку норми ЦК України не поширюються на спірні правовідносини і не можуть бути застосовані до них.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи те, що за результатами судового розгляду суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача 174462,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 36845,08 грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, 2015,04 грн. втрат внаслідок інфляційних процесів у зв'язку з невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, три відсотки річних в розмірі 795,75 грн., то відповідно і відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди.

При вирішенні спору суд також керувався наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, зважаючи на положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, здійснивши оцінку наявних у матеріалах справи доказів, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України підстав для стягнення судових витрат не вбачається.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вергелес Андрій Валерійович