Справа № 813/3001/16
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року №813/3001/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Олійника Ю.В.,

представника позивача Скочко Ю.І.,

представника відповідача Чабана О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Гал-Кат» до Залізничної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу №356 від 02.09.2016 року, -

В С Т А Н О В И В :

09 вересня 2016 року на розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Гал-Кат» до Залізничної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу №356 від 02.09.2016 року «Про проведення позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «ТД «Гал-Кат».

На обґрунтування своїх позовних вимог ТзОВ «ТД «Гал-Кат» зазначає, що 02.09.2016 року відповідачем на підставі п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України було прийнято наказ №356 про проведення з 08.09.2016 року строком у 3 робочі дні позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «ТД «Гал-Кат» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТзОВ «Укрметал Пласт» та ТзОВ «Волинь Торг».

Проте, позивач вважає, що такий наказ №356 щодо проведення перевірки є протиправним.

Позивач акцентує увагу на тому, що відповідачем регулярно (з листопада 2015 року) скеровувалися йому запити, що пов'язані з правовідносинами ТзОВ «ТД «Гал-Кат» із ТзОВ «Укрметал Пласт» та ТзОВ «Волинь Торг», й на всі ці запити позивач надавав вичерпні відповіді у визначений строк.

У той же час, як випливає з норми п.п.78.1.4 Податкового кодексу України, документальна позапланова перевірка може здійснюватися в разі, якщо виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

А тому, враховуючи приписи ст.78 Податкового кодексу України, зважаючи на те, що позивач надав відповідачеві відповіді на всі його запити, а також документи, які підтверджують господарські операції з контрагентами - покупцями та постачальниками, у податкового органу були відсутні будь-які правові підстави для видання оспорюваного наказу про проведення перевірки відповідно до норми п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України. Отже, відповідний наказ про проведення позапланової невиїзної перевірки позивача є протиправним і підлягає скасуванню.

Ухвалами судді від 12.09.2016 року у даній адміністративній справі було відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На заперечення позовних вимог відповідачем було подано заперечення на позовну заяву. У запереченнях відповідач, посилаючись на норми ст.69, п.п.75.1, 79.1, 79.2, 79.5 Податкового кодексу України стверджує про правомірність оспорюваного наказу та просить у позові відмовити повністю.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просила позов задовольнити повністю.

Представники відповідача проти позову заперечували, надали пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях, наголосивши на правомірності спірного наказу №356 від 02.09.2016 року, а також просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як випливає з матеріалів справи, спір у ній виник у зв'язку з призначенням Залізничною ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області позапланової невиїзної документальної перевірки ТзОВ «ТД «Гал-Кат». А саме, відповідачем 02.09.2016 року, на підставі п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, було прийнято відповідний розпорядчий документ про проведення позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «ТД «Гал-Кат» (наказ №356), який оспорюються позивачем. Як засвідчується поясненнями сторін, такий наказ був відповідачем реалізований, позаяк призначена перевірка на цей час проведена.

У зв'язку з чим, суд відзначає, що п.п.19.1.2 п.19.1 Податкового кодексу України на контролюючі органи покладено функцію з контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків, зборів, платежів платниками податків.

Як установлено п.61.1 ст.61 Податкового кодексу України, система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є податковим контролем.

Відповідно до п.п.62.1.3 п.62.1 ст.62 Податкового кодексу України, одним із способів здійснення податкового контролю є проведення перевірок. Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачено право контролюючих органів проводити відповідно до законодавства перевірки платників податків. Згідно з п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) перевірки.

Згідно п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених Податковим кодексом України.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Згідно з п.78.4 ст.78 Податкового кодексу України, про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Відтак, чинним законодавством України надано контролюючим органом право на проведення, позапланових невиїзних документальних перевірок, що відповідає їх повноваженням і компетенції. При цьому, реалізуючи таке право на здійснення податкового контролю і перевірку платника податків контролюючий орган вправі видавати відповідні накази щодо призначення і здійснення відповідної перевірки.

У той же час, суд акцентує увагу на нормативному приписі ч.2 ст.19 Конституції України, за яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із огляду на що, лише безумовне дотримання контролюючим органом встановлених чинним законодавством умов і порядку прийняття рішень про проведення перевірок, зокрема й позапланових невиїзних документальних, може бути належною підставою для призначення перевірки та прийняття відповідних наказів про її проведення. У разі ж недотримання контролюючим органом законодавчих вимог щодо призначення відповідної перевірки, таке рішення контролюючого органу слід вважати протиправним і воно, внаслідок протиправності та з метою захисту порушеного права, підлягатиме скасуванню.

Зазначене відповідає нормам ч.ч.1, 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. А до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Суд також звертає увагу на те, що ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, як вказав Європейський суд з прав людини при вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії», для Конвенції було б неприйнятно, якби ст.13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Отже, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, суд, який також здійснює правозастосовну діяльність й є основним засобом захисту прав, свобод та інтересів особи повинен обирати той спосіб захисту порушеного права, який буде ефективним та забезпечить реальне відновлення порушеного права особи. Такий висновок кореспондує й позиції Конституційного Суду України, який у п.9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 року №3-рп/2003 наголосив на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Отже, вважаючи рішення контролюючого органу щодо призначення податкової перевірки безпідставним і протиправним, платник податків вправі оскаржити таке рішення до суду й таким чином або упереджувати можливі негативні наслідки для себе, або ж стверджувати про незаконність висновків контролюючого органу, що слідують за незаконною перевіркою. У зв'язку з чим, платник податків вправі також розраховувати на справедливий розгляд судом такого спору та в разі з'ясування обставин дійсного порушення прав та інтересів платника податків на застосування судом ефективного механізму захисту його права.

У цьому контексті, суд звертає увагу й на висновки Верховного Суду України, які він виклав у постанові від 27.01.2015 року в справі №21-425а14, а саме, Суд відзначив у ній, що «суб'єкт господарювання має право не погодитися з рішенням про призначення перевірки і оспорити його у суді», при цьому «право платника оскаржувати рішення контролюючого органу про проведення перевірки стосовно нього не залежить від виду такої».

Відповідно до приписів ч.2 ст.161, ч.1 ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначені висновки Верховного Суду України враховуються судом при вирішенні даної справи, позаяк у даному випадку суд не вбачає підстав для відступлення від них.

При цьому, суд зауважує, що зазначена вище справа №21-425а14, в якій Верховним Судом України було прийнято постанову від 27.01.2015 року, характеризується подібними обставинами, що й дана. А зокрема, як і у цій справі, платником податків оспорювався наказ про проведення документальної невиїзної позапланової перевірки, яка на час звернення до суду була здійснена, тобто оспорюваний наказ був реалізований. Проте, і за таких обставин, Верховний Суд України вважав за можливе вирішити такий спір в суді по суті та оцінити реалізований наказ про проведення перевірки з огляду на його підставність і правомірність.

З огляду на це, слід прийти до висновку, що оспорюваний в даній справі наказ контролюючого органу про призначення перевірки та правомірність його прийняття, можуть бути предметом розгляду в адміністративному суді за правилами адміністративного судочинства, а тому суд погоджується з обраним позивачем способом захисту, оскільки такий відповідає нормам чинного законодавства України, й спрямований на забезпечення прав платника податків із дотриманням балансу публічних і приватних інтересів. Для вирішення ж такого спору, предметом якого є наказ про проведення перевірки, слід, зокрема, встановити чи рішення відповідача про її проведення ґрунтуються на нормах закону, чи були достатні підстави для їх прийняття, чи діяв суб'єкт владних повноважень у межах своєї компетенції та в спосіб установлений законом тощо.

Так, особливості регулювання проведення документальної невиїзної перевірки, встановлені ст.79 Податкового кодексу України, не виключають необхідності дотримання загальних вимог до наявності підстав та порядку проведення документальних позапланових перевірок.

Як зазначено у п.79.1 ст.79 Податкового кодексу України, документальна невиїзна перевірка здійснюється, зокрема, у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених ст.ст.77 та 78 Податкового кодексу України.

Питання проведення документальних позапланових перевірок регламентуються ст.78 Податкового кодексу України й у п.78.1 цієї статті визначено перелік обставин, які можуть бути підставою для здійснення документальної позапланової перевірки. А зокрема, згідно з п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, документальна позапланова перевірка здійснюється у випадку, коли виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

Судом встановлено, що позивачем було отримано від відповідача ряд письмових запитів із вимогами надання пояснень та їх документальних підтверджень.

А саме, позивачем отримано запит №15848/10/13-03-15-01/542 від 30.11.2015, запит №891/10/13-03-22-00-09/62/9 від 25.01.2016, запит №2741/10/13-03-14-00-09/202/4 від 10.03.2016.

Проте, суд у першу чергу відзначає, що такі запити не відповідають нормам п.п.78.1.4 Податкового кодексу України і не можуть бути підставою перевірки відповідно до зазначеного підпункту, оскільки не містять конкретних вказівок на виявлену недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, та відповідну декларацію. Більш того, як засвідчується матеріалами справи, позивачем було надано відповіді на ці запити - за листами №2 від 22.12.2015 року, №1 від 17.02.2016 року, №10 від 30.03.2016 року, відповідно.

Окрім цього, позивачем було отримано від відповідача запит №2946/10/13-03-14-00/214/1 від 14.03.2016 і запит №8979/13-03-14-05-09/705 від 11.07.2016, які містять передбачені п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України вказівки на виявлену недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, та відповідну декларацію.

Проте, як випливає зі зібраних документів і пояснень представників сторін, на ці запити позивачем надавалися відповіді (з урахуванням у т.ч. й попередньо наданих відповідей і пояснень) - №9 від 29.03.2016 року, №18 від 29.07.2016 року, відповідно.

При цьому, суд, розглянувши відповідні запити контролюючого органу та відповіді платника податків, вважає, що відповіді, надані позивачем, в достатній мірі й наскільки це можливо надавали пояснення на питання, поставлені відповідачем. А зокрема, суд відзначає, що питання контролюючого органу стосувалися здебільшого діяльності третіх осіб (ТОВ «Волинь Торг» і ТОВ «Укрметал Пласт»), а не позивача - джерела товару в таких осіб, причин відсутності у них основних фондів і потужностей, відомостей про складські приміщення тощо - відтак, позивач, шляхом надання наявних у нього документів (первинних та ін.), вчинив достатні залежні від нього дії, спрямовані на задоволення запиту контролюючого органу.

Окрім цього, у матеріалах справи відсутні будь-які докази порушення зі сторони позивача строку для надання відповіді на запити контролюючого органу, а дати реєстрації запитів про надання пояснень і документів та дати відповідей на такі запити вказують на достатньо обґрунтовану презумпцію про надання відповідей у встановлений законом строк. При цьому, відповідачем не обґрунтовано та не доведено прострочення зі сторони позивача при наданні відповідей на запити контролюючого органу.

Таким чином, суд не знаходить підстав для висновку про невиконання зі сторони платника податків - позивача своїх обов'язків за п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, що могло би бути підставою для призначення перевірки згідно з п.п.78.1.4 Податкового кодексу України.

Відтак, базуючись на сукупності встановлених обставин справи та керуючись нормами чинного на час існування спірних правовідносин законодавства України, суд приходить до переконання щодо протиправності призначення позапланової невиїзної документальної перевірки ТзОВ «ТД «Гал-Кат» за наказом №356 від 02.09.2016 року.

У зв'язку з чим, відповідний наказ №356 від 02.09.2016 року про призначення такої перевірки підлягає скасуванню.

У відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, Залізнична ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області як суб'єкт владних повноважень не надала до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких базуються її рішення, висновки та заперечення, та нею не було спростовано доводів позивача.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи ж на всі наведені обставини в їх сукупності, аналізуючи чинне законодавство України, суд дійшов висновку, що суб'єкт владних повноважень, прийнявши оскаржуване рішення, не дотримався вимог чинного податкового законодавства України, норми ч.2 ст.19 Конституції України та передбачених ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів, у зв'язку з чим, для відновлення порушених прав та інтересів позивача, наказ Залізничної ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області слід визнати протиправними та скасувати.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.7-11, 18, 19, 69-72, 86, 128, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Залізничної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області №356 від 02.09.2016 року «Про проведення позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «ТД «Гал-Кат».

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Гал-Кат» () судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп., за рахунок бюджетних асигнувань Залізничної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 06 жовтня 2016 року.