Справа № 826/3270/15
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3270/15 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

06 жовтня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційні скарги Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Іраку ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересня 2016 року, громадянин Іраку ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України в м. Києві №754-14 від 19 грудня 2014 року про відмову у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Державною міграційною службою України в порушення ст. 9 та ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийнято незаконне та необґрунтоване рішення в частині відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що є наслідком неналежного виконання ДМСУ свого обов'язку всебічно та обґрунтовано дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що позивачу незаконно відмовлено у наданні статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, позаяк позивач має обґрунтовані побоювання, що в країні походження на нього чекають переслідування за його політичні та релігійні переконання, тортури та позбавлення життя через політичні та релігійні переконання, а також за ознакою належності до соціальної групи. При цьому, влада Іраку не здатна забезпечити захист позивачеві від загальнопоширеного насильства в умовах збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано неправомірним та скасувано рішення Державної міграційної служби України в м. Києві №754-14 від 19 грудня 2014 року про відмову у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 громадянин Іраку, ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю араб, за віросповіданням -суніт.

21 травня 2008 року позивач звернувся до Управління міграційної служби в місті Києві із заявою про надання йому статусу біженця.

За результатами розгляду справи громадянина Іраку ОСОБА_1 був прийнятий висновок органу міграційної служби від 10 червня 2008 року про доцільність відмови останньому в наданні статусу біженця.

25 грудня 2008 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій було прийнято рішення № 937-08 про відмову в наданні статусу біженця громадянину Іраку ОСОБА_1 відповідно до абзацу 5 статті 10 Закону України "Про біженців".

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2010 року у справі №2а-1959/09/2670 визнано протиправним та скасовано рішення Держкомнацрелігій від 25 грудня 2008 року №937-08 про відмову у наданні статусу біженця громадянину Іраку ОСОБА_1. та зобов'язано відповідача повторно розглянути питання про надання позивачу статусу біженця у відповідності до вимог чинного законодавства.

28 грудня 2011 року ОСОБА_1. отримав повідомлення Управління міграційної служби у місті Києві "Про відмову у визнанні біженцем", складеного за підписом начальника управління-Голови ліквідаційної комісії Дергач О.В., від 07 грудня 2011 року №118, в обґрунтування якого зазначено підставу -рішення Держкомнацрелігій від 31 жовтня 2011 року №497-11. Роз'яснено порядок та строк оскарження вказаного рішення, а також -положення статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту".

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2012 року у справі №2а-19637/11/2670 визнано неправомірним та скасовано рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій про відмову у визнанні біженцем від 31 жовтня 2011 року №497-11.

В подальшому, Державною міграційною службою України прийнято рішення № 542-12 від 05.11.2012 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Іраку ОСОБА_1. на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2013 року у справі №826/443/13-а визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 05.11.2012 № 542-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Іраку ОСОБА_1. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2013 року у справі №826/443/13-а, 05.06.2014 року, позивачу було особисто вручено запрошення з'явитись на співбесіду для уточнення анкетних даних.

Під час співбесіди заявник зазначив, що був змушений залишити Ірак по політичним та релігійним причинам, а також через погану ситуацію в Іраку. Він жив у Багдаді, Джахад, та працював у приватній фірмі, що спеціалізувалася на системі вентиляції. Озброєна група, людей погрожувала йому через те, що він працював з колишнім режимом. Вони намалювали літеру "Х" на його будинку, а це означало, що він повинен був покинути своє житло та переселитися, або ж вони його вб'ють. Це трапилося в 2006. Він переїхав до району Амірі, але ситуація там була навіть гірша. Там були озброєні угрупування та вибухи і він був змушений поїхати до брата в район Садун, де він залишався впродовж короткого періоду часу і звідти поїхав до Самари. Він працював у Самарі, але ті ж проблеми знову з'явилися через те, що там були озброєні угрупування та вибухи. Йому погрожували тим, що підірвуть чи вб'ють через те, що він працював з американцями. Його змусили переїхати до провінції Салахудін, але він вирішив покинути Ірак у 2008 році, з метою мирного життя. На Батьківщині він побоюється стати жертвою переслідувань з боку терористів і зазнати нелюдського або такого, що принижує честь і гідність особи, обмежує її свободу та особисту недоторканість поводження, або, навіть, катування чи смерті.

20 лютого 2015 року позивач отримав повідомлення з Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 7, в якому повідомлено, що на підставі рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року №754-14 ОСОБА_1. відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Позивач вважає зазначене рішення неправомірним та просить його скасувати.

Надаючи правову оцінку обставинам справи слід звернути увагу на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671- VI) біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671- VI особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами частин першої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, що, як зазначає позивачка мало місце в даному випадку, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004р. № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону № 3671- VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

У взаємозв'язку з наведеним слід додати, що відповідно до ч. 1 ст. 8 вищезгаданого Закону протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до ч.4,6 ст.8 Закону № 3671- VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671- VI, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до підпункту е пункту 2.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, які потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні, або особою, яка потребує податкового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом №3671-17 протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби видає особі письмове повідомлення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (пункт 2.4 Правил №649).

Як було встановлено, 20 лютого 2015 року позивач отримав повідомлення з Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 7, в якому повідомлено, що на підставі рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року №754-14 ОСОБА_1. відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Проте, слід звернути увагу, що позивач у своїй заяві зазначив, що на Батьківщині він побоюється стати жертвою переслідувань з боку терористів і зазнати нелюдського або такого, що принижує честь і гідність особи, обмежує її свободу та особисту недоторканість поводження, або, навіть, катування чи смерті.

"Побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін "побоювання" означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

У цілому, "обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування" є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Крім того, як видно з матеріалів справи, відповідачем не враховано висновків Окружного адміністративного суду м. Києва, викладених в постановах, які набрали законної сили, від 21.12.2010 за позовом ОСОБА_1. до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.12.2008 № 937-08 та зобов'язання вчинити певні дії у справі № 2а-1959/09/2670, від 31.05.2012 за позовом ОСОБА_1. до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання неправомірним та скасування рішення у справі № 2а-19637/11/2670, а також від 06.02.2013 року за позовом ОСОБА_1. до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення у справі №826/443/13-а, які в силу вимог ч. 2 ст. 14 КАС України є обов'язковими до виконання на всій території України.

Виходячи з наведеного вище, колегія суддів встановила, що заява позивача є обґрунтованою.

Таким чином суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що у позивача наявні підстави, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання позивача біженцем .

Також, слід окремо зазначити, що в даному випадку вважає за необхідне задовольнити, в тому числі, і позовну вимогу про зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання громадянина Іраку ОСОБА_1. біженцем , оскільки попередньо постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.02.2013 року №826/443/13-а відповідача вже було зобов'язано здійснити повторний розгляд заяви позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, а також те, що відповідач не спростував наведених позивачем обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 06 жовтня 2016 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.