Справа № 813/138/16
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року Справа № 876/4254/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Пліша М.А., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Кудєрової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Генеральної Прокуратури України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної Прокуратури України, Прокуратури Львівської області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2016 року позивач - ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Генеральної Прокуратури України, Прокуратури Львівської області, в якому просив визнати протиправним і скасувати наказ Генерального прокурора України від 16.12.2015 року за №1239к про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та з органів прокуратури у зв»язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України); поновити позивача на посаді прокурора Пустомитівського району Львівської області; стягнути з прокуратури Львівської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 24.09.2015 року листом за підписом прокурора Львівської області Федика Р.Р. позивача попереджено про звільнення з 14.12.2015 року з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та органів прокуратури у зв»язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»). 16.12.2015 року спірним наказом позивача звільнено з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та з органів прокуратури у зв»язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Вважає, вказане звільнення протиправним, оскільки попередження про наступне звільнення здійснено прокурором Львівської області, який не є посадовою особою (уповноваженим органом), наділеною правом звільнення з посади прокурора району. Всупереч ст. 49-2 КЗпП України позивачу не запропоновано всі наявні вакантні посади, які він міг обійняти.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора України від 16.12.2015 року №1239к про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та з органів прокуратури у зв»язку з реорганізацією та скороченням кількості прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України); поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Пустомитівського району Львівської області; зобов»язано прокуратуру Львівської області нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з врахуванням отриманих коштів. В іншій частині адміністративного позову відмовлено; постанову звернено до негайного виконання.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, Генеральна Прокуратура України оскаржила її в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що на час попередження про звільнення вакантні посади прокурорів прокуратур Сколівського і Яворівського районів Львівської області не пропонувалися, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року місцеві прокуратури формувалися на конкурсних засадах і призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур здійснювалося виключно за результатами конкурсного відбору. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що під час попередження про звільнення позивача і в подальшому до дня звільнення ОСОБА_1 не пропонувалися наявні чотири вакантні посади.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апелянта у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 03.04.2014 року наказом виконувача обов»язків Генерального прокурора України за №532к позивача призначено на посаду прокурора Пустомитівського району Львівської області.

24.09.2015 року за вих. №11-4451-вих за підписом прокурора Львівської області Федика Р.Р. позивача попереджено про звільнення з 14.12.2015 року з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та органів прокуратури у зв»язку з ліквідацією органу прокуратури, (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі. 24.09.2015 року позивач ознайомився із вищевказаним попередженням.

16.12.2015 року наказом Генерального прокурора України за №1239к позивача звільнено з посади прокурора Пустомитівського району Львівської області та з органів прокуратури у зв»язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). 18.12.2015 року позивачем отримано копію вищевказаного наказу.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення відбулось з порушенням вимог ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, у зв»язку з тим, що одночасно із попередженням про звільнення, у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці власником або уповноваженим ним органом, позивачу не запропоновано іншої роботи.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із прийняттям нового Закону України «Про прокуратуру» була змінена система органів прокуратури України.

Статтею 28 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами 1 та 5 статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону.

Підпунктом «в» підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом 3 пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

На виконання пункту 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру», з метою кадрового наповнення місцевих прокуратур, Генеральним прокурором України виданий наказ № 98 від 20 липня 2015 року «Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах» (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1.2 Порядку, на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Пунктом 1.4 Порядку визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. А згідно положенням ч. 3 цієї ж статті одночасно із попередженням про звільнення у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

У попередженні про можливе звільнення до ОСОБА_1 доведена інформація про тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі, а відтак останній був повідомлений, що зможе перейти на роботу у відповідну місцеву прокуратуру але лише за умови успішного проходження тестування.

Як встановлено судом, позивач брав участь на зайняття адміністративних посад у Львівській місцевій прокуратурі №3 Львівської області та у відборі кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури.

У відповідності до рейтингового списку кандидатів на адміністративні посади у Львівській місцевій прокуратурі №3 підсумковий бал ОСОБА_1 за результатами тестувань склав 124,67 бали (т. 1, а.с. 66).

За результатами проведеного тестування для зайняття посади прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 враховуючи рейтинговий список Львівської місцевої прокуратури №3, ОСОБА_1 не був призначений на жодну з адміністративних посад.

Проте, як встановлено судом робочою групою Львівського регіонального центру сформовано та направлено до прокуратури Львівської області рейтинговий список кандидатів на посади прокурорів вказаної місцевої прокуратури, в якому позивач посів 20 місце з 27 наявних прокурорських посад та міг бути призначений на посаду прокурора Львівської місцевої прокуратури №3.

Проте, згідно заяви ОСОБА_1 від 14.05.2015 року, наявної в матеріалах справи (т. 1, а.с. 62) останній відмовився від запропонованої йому посади прокурора Львівської місцевої прокуратури №3.

Оскільки Законом України «Про прокуратуру» та Порядком визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування, а така умова позивачем хоч і виконана, але одночасно позивач відмовився від даної посади, тому відповідачем не порушено положення ст. 49-2 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на те, що під час попередження про звільнення і в подальшому до дня звільнення йому не пропонувалися наявні 4 вакантні посади, оскільки призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур здійснюється виключно за результатами конкурсного відбору (тестування).

Також безпідставним є посилання позивача про те, що попередження про наступне звільнення здійснено прокурором Львівської області, який не є посадовою особою (уповноваженим органом), наділеною правом звільнення з посади прокурора району, оскільки п. 30 наказу Генерального прокурора України від 15.09.2014 року №2гн керівництво кадровими підрозділами та персональну відповідальність за організацію роботи з добору, розстановки, професійної підготовки та виховання кадрів покладено на прокурорів обласного рівня.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального права, суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору помилково встановив фактичні обставини справи та надав їм не належну правову оцінку через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Генеральної Прокуратури України задовольнити, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року у справі №813/138/16 - скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя : Л.Я. Гудим

Судді: М.А. Пліш

В.В. Святецький

Повний текст постанови виготовлено та підписано 03.10.2016 року.