Справа № 802/1331/16-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 вересня 2016 р. Справа № 802/1331/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука М.В.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача 1: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтек Групп"

до: Управління Держпраці у Вінницькій області (відповідач 1), Начальника Управління Держпраці у Вінницькій області ОСОБА_3 (відповідач 2)

про: скасування постанови про накладення штрафу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтек Групп" (далі - ТОВ "Інтек Групп") з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Вінницькій області ( далі - відповідач 1), Начальника Управління Держпраці у Вінницькій області ОСОБА_3 (далі - відповідач 2) про скасування постанови про накладення штрафу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 30.08.2016 року відповідачем 2 на підставі акту перевірки від 19.08.2016 року №02-01-12/644 щодо порушень законодавства про працю, була винесена постанова №02-01-12/644-256 у якій, окрім іншого, вказано на порушення ТОВ "Інтек Групп" ч. 3 ст. 119 КЗпП України, яке виникло внаслідок недотримання ним при звільненні громадянина ОСОБА_4 вимог п. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", та накладено штраф у розмірі 14500,00 грн.

Вважаючи, що жодних порушень норм трудового законодавства при звільненні ОСОБА_4 допущено не було, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом із вимогою скасування постанови №02-01-12/644-256 від 30.08.2016 року про накладення на ТОВ "Інтек Групп" штрафу.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні щодо задоволення даного позову заперечив.

Відповідач 2 у судове засідання не прибув, натомість свою позицію з приводу заявлених позовних вимог виклав у наданих суду письмових поясненнях №3294 від 27.09.2016 року, у яких вказав, що позивачем не виконано обов'язок збереження за призваним для проходження військової служби працівником середнього заробітку і місця роботи (посади), чим порушено трудові права працівника, передбачені Законом України №116-VIII від 15.01.2015 року та ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу". З огляду на викладене вважає свої дії щодо винесення оскаржуваного рішення правомірними та вчиненими в межах і спосіб визначений чинним законодавством, тому у задоволені позову просив відмовити. Розгляд справи просив здійснювати без його участі.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини 4 статті 122 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи у відсутність відповідача 2.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача1, врахувавши пояснення відповідача 2, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що у період з 18.08.2016 року по 19.08.2016 року головним державним інспектором управління Держпраці у Вінницькій області було проведено перевірку додержання ТОВ "Інтек Групп" законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

За наслідками даної перевірки складено Акт від 19.08.2016 року №02-01-12/644, у висновках якого, окрім іншого, відображено порушення ТОВ "Інтек Групп" ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Зокрема, перевіркою встановлено, що гр. ОСОБА_4 звільнений з роботи наказом від 05.05.2015 року №51-ос на підставі п.3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з порушенням вимог п. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ, зі змінами від 15.01.2015, що в свою чергу спричинило недотримання норм ч. 3 ст. 119 КЗпП України в частині зобов'язання виплат середнього заробітку ОСОБА_4

Вказаний акт був отриманий директором ТОВ "Інтек Групп" ОСОБА_5 19.08.2016 року та підписаний із письмовими запереченнями.

На підставі відображених у акті перевірки висновків, 30.08.2016 року начальником Управління Держпраці у Вінницькій області ОСОБА_3 винесено постанову №02-01-12/644-256, якою на ТОВ "Інтек Групп" накладено штраф згідно абз. 5 ч. 2 ст. 265 КЗпП України у розмірі десяти мінімальних заробітних плат, що становить 14500,00 грн.

Незгода позивача із винесеною постановою зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Так, правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначені Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).

Поряд із цим, підстави припинення трудового договору визначенні у ч. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно з п. 3 якої такою підставою є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Як видно із матеріалів справи, в ході проведення перевірки державний інспектор дійшов висновку, що при звільненні гр. ОСОБА_4 згідно наказу №51-с від 05.05.2015 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, ТОВ "Інтек Групп" не було дотримано вимог п. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", що в свою чергу призвело до порушення ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Із значеного слідує, що оскаржуваною постановою №02-01-12/644-256 від 30.08.2016 року на ТОВ "Інтек Групп" накладено штраф саме за порушення позивачем при звільненні гр. ОСОБА_4 положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України. При цьому варто звернути увагу на те, що до вказаного порушення, на думку відповідачів, призвело недотримання ТОВ "Інтек Групп" вимог ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу".

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 15.01.2015 р. № 116-VIII, що набрав чинності 08.02.2015 р., частину 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" від 25.03.92 р. № 2232-XII викладено в новій редакції. У ній було встановлено, що за громадянами України, яких призвано на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнято на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві (в установі, організації), незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі, незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Разом із тим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 14.05.2015 р. № 433-VIII, що набрав чинності 11.06.2015 р., ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" знову ж було викладено в новій редакції. Цього разу встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3 та 4 ст. 119 Кодексу законів про працю України (КЗпП), а також частиною 1 ст. 51, частиною 5 ст. 53, частиною 3 ст. 57, частиною 5 ст. 61 Закону України "Про освіту".

Відповідно до положень ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

З огляду на вищезазначені положення Основного закону та враховуючи, що звільнення ОСОБА_4, яке власне спричинило притягнення позивача до відповідальності, відбулось 05.05.2015 року, а тому й до спірних правовідносин слід застосовувати положення п. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" у редакції від 08.02.2015 року, що діяла до 11.06.2015 року.

Як уже зазначалось судом вище, положеннями ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" (у редакції від 08.02.2015 року) передбачалось, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Із зазначеного слідує, що гарантії, встановлені частиною другою статті 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" застосовуються у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.

Поряд із цим, відповідно до статті 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Часткова мобілізація може проводитися в окремих місцевостях держави, а також стосуватися певної частини національної економіки, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

В період, на який припадало звільнення ОСОБА_4, діяв Указ Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14.01.2015 № 15, затверджений Законом України від 15.01.2015 № 113. Даний Указ, згідно його преамбули, постановлений з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, у звязку із чим і оголошена часткова мобілізація.

Пунктом 3 статті 36 КЗпП України передбачено підставу для припинення трудового договору у разі призову або вступу працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Відтак, за відсутності в Указі Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14.01.2015 № 15 умов, передбачених положеннями частини другої статті 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", чинні на час виникнення спірних правовідносин приписи законодавства не забороняли власнику розривати трудовий договір із працівником, призваним на строкову військову службу, на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України.

Вказаний висновок узгоджується із відповідними роз'ясненнями Державної інспекції України з питань праці від 17.04.2015 року, що розміщенні на її офіційному веб-сайті.

Таким чином, оскільки громадянин ОСОБА_4 був призваний саме на строкову військову службу, суд приходить до висновку про безпідставність посилань відповідача на порушення позивачем вимог ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" при звільненні ОСОБА_4 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Водночас надаючи оцінку самим підставам притягнення позивача до відповідальності, а саме висновкам про порушення ТОВ "Інтек Групп" ч. 3 ст. 119 КЗпП України, суд зважає на таке.

Так, статтею 119 КЗпП України передбачені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов'язків. Згідно положень частини 3 цієї статті в редакції, яка діяла на час звільнення ОСОБА_4, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Тобто, вказані положення (у відповідній редакції) передбачали збереження місця роботи, посади і компенсування із бюджету середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову за працівниками призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом.

Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, зокрема із копії повістки громадянину ОСОБА_4 від 30.04.2015 року, останній згідно зі Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" був призваний на строкову військову службу, яка згідно із положеннями ч. 6 ст. 2 цього Закону є окремим видом військової служби.

Відповідні зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України щодо гарантій для працівників, призваних на строкову військову службу, були внесені згаданим вище Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 14.05.2015 р. № 433-VIII, який набрав чинності з 11.06.2015 року.

Проте ні самим Законом № 433-VIII, ні іншими нормативно-правовими актами не передбачено надання зворотної сили Закону № 433-VIII, тобто не передбачено поширення дії цього Закону, зокрема в частині надання гарантій, передбачених частинами третьою і четвертою статті 119 КЗпП України, на працівників, призваних на строкову військову службу до набуття чинності Закону № 433-VIII, тобто до 11 червня 2015 року.

Отже, передбачені положеннями ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантії щодо збереження середнього заробітку і місця роботи (посади) поширюються лише на працівників, що були призвані на строкову військову службу після 11 червня 2015 року. А оскільки гр. ОСОБА_4 був призваний на строкову військову службу та звільнений на ТОВ "Інтек Групп" до набуття чинності Законом № 433-VIII, обовязку в позивача, як роботодавця, забезпечувати відповідні гарантії для працівника не існувало.

З огляду на викладене, відображені в акті перевірки, а також у оскаржуваній постанові висновки щодо порушення позивачем положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України, на переконання суду, є безпідставними та необґрунтованими, позаяк вищезазначені положення в редакції, що діяла на момент звільнення ОСОБА_4, не передбачали гарантій збереження середнього заробітку і місця роботи (посади) працівників, які були призвані на строкову військову службу.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування винесеної відповідачем 2 постанови №02-01-12/644-256 від 30.08.2016 року як протиправної.

Згідно зі статтею 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 86 КАС).

Враховуючи усі вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин із субєкта владних повноважень - управління Держпраці у Вінницькій області належить стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 1378 грн., сплачений останнім при зверненні до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову №02-01-12/644-256 від 30 серпня 2016 року, винесену начальником управління Держпраці у Вінницькій області ОСОБА_3, про накладення штрафу на ТОВ "Інтек Групп".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці у Вінницькій області на користь ТОВ "Інтек Групп" понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович