Справа № 826/5038/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 вересня 2016 року № 826/5038/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України за участю третьої особи - Державної казначейської служби України про зобов'язання виплатити суму вихідної допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Верховного Суду України за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, в якому просить:

- визнати неправомірними дії та рішення Верховного Суду України, викладені в листі вих. №202-524/0/8-16, щодо відмови ОСОБА_1 вихідної допомоги відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до 27 березня 2014 року) в розмірі 10 місячних заробітних плат;

- зобов'язати Верховний Суд України нарахувати та сплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат, що складає 340366 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю відмови відповідача у виплаті позивачу вихідної допомоги відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» з тої підстави, що на момент звільнення позивача вказана стаття Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виключена відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VІІ.

На думку позивача, він мав законні правомірні очікування отримати задекларовану державою у статті 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (у редакції до 27 березня 2014 року) вихідну допомогу як один з елементів гарантії незалежності суддів.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засіданні не прибув, про дату, час та місце розгляду адміністративної справі повідомлений належним чином.

В наданих до суду письмових запереченнях представник Верховного Суду України зазначив, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки виплата позивачу вихідної допомоги згідно зі статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до 27 березня 2014 року) була можлива лише за умови його звільнення до 1 квітня 2014 року, тобто до моменту набрання чинності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». При цьому, відповідач стверджує, що оскільки позивача звільнено з посади судді Верховного Суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку Постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року №788-VIII, правові підстави для задоволення його вимог відсутні.

Крім того, відповідач звернув увагу на те, що зазначені позивачем в позовній заяві положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно застосування положень щодо «правомірних (законних) очікувань» не можуть бути застосовані, оскільки правомірні очікування не виникли навіть на момент написання заяви про звільнення.

Також, на думку відповідача, вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю, а відтак посилання позивача на п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 року №10-рп/2013 є безпідставними.

Представник третьої особи в судове засіданні не прибув, про дату, час та місце розгляду адміністративної справі повідомлений належним чином, жодних пояснень та додаткових документів до суду не подала.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представника відповідача та третьої особи в судове засідання, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував на посаді судді Верховного Суду України.

Постановою Верховної Ради України №788-VIII від 12.11.2015 року відповідно до п.п.2, 3, 6, 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України звільнено з посади судді Верховного Суду України ОСОБА_1 у зв'язку з поданням заяви про відставку.

На підставі вказаної Постанови Верховної Ради України, заяви ОСОБА_1 від 14.01.2016 року та копії листка непрацездатності АГЧ №637636 Верховним Судом України видано наказ №20-к від 14.01.2016 року, яким відповідно до п.4 с. 1 ст. 41, ст.ст.120, 134 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ч.1 ст.3, ст. 11 Закону України «Про відпустки» надано ОСОБА_1 невикористану у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю частину щорічної оплачуваної відпустки за період роботи з 15.03.2015 року по 14.12.2015 року тривалістю 3 календарні дні з 14 по 16 січня 2016 року (3 робочі дні) з наступним виключенням зі складу Верховного Суду України.

10.02.2016 року позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про виплату йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат на підставі ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (у редакції до 27.03.2014 року).

За результатами розгляду вказаної заяви Верховний Суд України листом №202-524/0/8-16 від 18.02.2016 року повідомив позивачу, що виплата йому вихідної допомоги згідно зі статтею 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (у редакції до 27 березня 2014 року) була можлива за умови звільнення ОСОБА_1 до 01.04.2014 року, тобто до моменту набрання чинності згаданим Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

В даному листі також зазначено, що з урахуванням того, що позивача звільнено з посади судді Верховного Суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку Постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року №788-VIII, правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 відсутні.

Вважаючи відмову відповідача у виплаті одноразової грошової допомоги протиправною, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва за захистом своїх прав та інтересів.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

У відповідності до частини першої статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ (в редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно статті 111 цього Закону суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

За змістом частини 5 статті 126 Конституції України суддя у разі подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив - в даному випадку Верховною Радою України.

Відповідно до частини 3 статті 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Згідно з пунктом 4 параграфу 2.1 розділу II Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 04.04.2010 № 791/0/15-10 (що діяв до 30.07.2015), розгляд питання про відставку судді включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.

Пунктом 50 Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 30.07.2015 № 355/0/15-15 визначено, що підготовка до розгляду Радою питань, пов'язаних із звільненням суддів з посади з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України, здійснюється дисциплінарною секцією Ради, якщо інше не встановлено цим Регламентом.

Наведені правові норми вказують, що Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.

Подібну роль у цьому процесі відведено й Верховній Раді України, оскільки, згідно з положеннями статті 216-1 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України "Про Регламент Верховної Ради України" від 10.02.2010 № 1861-VI керівництво Верховної Ради України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.

Таким чином, подання суддею заяви про відставку за наявності відповідного стажу на посаді судді вказує на реалізацію ним права на відставку.

Нормою частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI в редакції Закону від 14.03.2014 № 887-VII було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з тим, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VІІ (а саме підпунктом 1 пункту 28 цього Закону), який набув чинності з 01.04.2014, виключено вказану статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Як стверджує відповідач, ОСОБА_1 звернувся із заявою про відставку у 2015 році, тобто після набрання чинності з 01.04.2014 року Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключено вказану статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

При цьому, беззаперечних доказів протилежного позивачем суду не надано. Навпаки, позивач стверджує, що незалежно від дати подачі заяви про вихід у відставку та прийняття Верховною Радою України Постанови про звільнення у зв'язку з виходом у відставку він має право на одержання вихідної допомоги, оскільки набув таке право ще задовго до фактичного виходу у відставку і таке його право має бути гарантоване Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року.

В той же час, як свідчать наявні матеріали справи, а фактичне звільнення на підставі постанови Верховної Ради України від 12.11.2015 №788-VII відбулося 14.01.2016 року згідно з наказом голови ВСУ №20-к від 14.01.2016 року шляхом виключення позивача зі складу Верховного Суду України.

Відповідно до п. 3.2 рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19.11.2013 Конституційний Суд вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, на яке посилається позивач у позовній заяві, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Конституційний Суд України відзначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене статтею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Суд звертає увагу, що вказане рішення КСУ стосується справи щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, тобто осіб, які уже перебувають у відставці.

При цьому, вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання.

Водночас, підставою для виплати судді вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є реалізація ним права судді на відставку за наявності підстав, встановлених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", тобто визначальним в даному випадку є момент не набуття права на подання заяви про відставку (наявність відповідного стажу на посаді судді), а безпосередня реалізація такого права шляхом подання відповідної заяви про відставку.

При цьому, право на відставку повинно бути реалізовано суддею шляхом подання відповідної заяви про відставку до набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", тобто до моменту виключення статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Київського апеляційного адміністративного суду №826/18177/15 від 06.07.2016 року.

Відтак, враховуючи, що позивачем реалізовано його право на відставку шляхом подачі відповідної заяви після набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", яким виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, суд приходить до висновку про правомірність відмови Верховного Суду України у виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов'язання відповідача виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність невиплати вихідної допомоги відповідно до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Аблов Є.В.