Справа № П/811/716/16
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року справа №П/811/716/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Брегея Р.І.,

в присутності секретаря судового засідання Осипової Н.В.,

за участі позивача ОСОБА_1

та представника відповідача Володіної А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кропивницький адміністративний позов ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення заборгованості зі заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з заявою до відповідача про визнання протиправними дій стосовно нарахування та виплати заробітної плати в період з 15 липня 2015 року по 01 березня 2016 року на підставі постанов Уряду України.

Водночас, просила суд зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату заробітної плати на підставі приписів статті 81 Закону України "Про прокуратуру" (далі - Закон).

Також прохала суд стягнути з відповідача кошти у сумі 184340,34 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала позов.

Стверджувала, що відповідно до приписів Закону заробітна плата працівникам прокуратури може нараховуватися тільки на підставі його норм.

Представник відповідача заперечила стосовно задоволення позову.

Пояснила, що Законами України про бюджет на 2015 та 2016 рік встановлювалось право Уряду України визначати розмір заробітної плати для працівників прокуратури.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Встановлені судом обставини, що стали підставами звернення.

Так, в період з 02 жовтня 2012 року по 01 березня 2016 року позивач працювала у відповідача на посадах прокурора (а.с.14-16).

З 15 липня 2015 року по 01 березня 2016 року відповідач нараховував та виплачував їй заробітну плату на підставі постанов Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (далі - Постанова) та від 09 грудня 2015 року №1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" (далі - Постанова 2) (а.с.22-27).

Юридична оцінка встановлених судом обставин справи.

Перш за все, щоб визначитися з питанням порушення відповідачем правил та порядку нарахування і виплати ОСОБА_1 заробітної плати треба проаналізувати в хронологічному порядку законодавство, на яке посилаються сторони, обґрунтовуючи власні правові позиції.

Так, Постанова набрала чинності з 14 червня 2012 року і з урахуванням наступних змін діє і на даний час.

14 жовтня 2014 року прийнято Закон, який набрав чинності з 15 липня наступного року.

Статтею 81 Закону передбачалось, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом:

1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2;

2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Законом України "Про бюджет України на 2015 рік" (далі - Закон 2) від 28 грудня 2014 року, який набрав чинності з 01 січня наступного року, передбачалось, що норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування (пункт 9 Прикінцеві положення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №763 внесено зміни до Постанови.

09 грудня 2015 року Уряд України прийняв Постанову 2, якою підвищено на 25 % посадові оклади працівників прокуратури, розміри яких затверджено Постановою.

Законом України "Про бюджет України на 2016 рік" (далі - Закон 3) від 25 грудня 2015 року, який набрав чинності з 01 січня наступного року, передбачалось, що норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України (пункт 11 Прикінцеві положення).

Правова позиція позивача полягає у тому, що, на її погляд, Законом заборонено визначати заробітну плату прокурорів іншими нормативно-правовими актами, якими можуть бути і закони.

Отже, ОСОБА_1 стверджує, що приписи Закону 2 і Закону 3, які надавали і надають право Уряду України визначати розмір заробітної плати прокурорам, суперечать приписам Закону.

Така суперечність може бути вирішена двома способами: 1) Конституційним Судом України шляхом надання висновку про неконституційність закону; 2) судом, який розглядає справу, шляхом надання висновку про невідповідність закону Конституції України (частина 4 статті 9 КАС України).

Згадані приписи Закону 2 і Закону 3 не визнавались неконституційними Конституційним Судом України.

Суд не вважає їх такими, які не відповідають Конституції України, з таких підстав.

Так, частиною 3 статті 22 Конституції України встановлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На думку суду, поняття "існуючі" права треба розуміти як права, які особа вже набула (реальне право (реалізувала або повинна була реалізувати), а не право, котре може виникнути в майбутньому у зв'язку з наявністю певних обставин).

Правильність такого висновку суду доводиться і тим, що в цій нормі Конституції йде мова про внесення змін до "чинних" законів, якими є ті, котрі набрали законної сили.

Положення Закону 2 з урахуванням змісту Постанови звузили права (майбутні) ОСОБА_1, які встановлені Законом, котрий на той час не набрав законної сили.

А тому, це стосувалося права, яке ще не виникло.

Приписи Закону 2 та Закону 3 прийняті пізніше у часі ніж Закон.

Закон 3 є логічним продовженням Закону 2, оскільки бюджетний процес не переривається, але поділений на періоди (календарний рік).

Більше того, приписи Закону 2 вступили в дію раніше ніж приписи Закону, а між набранням чинності положень Закону 3 і завершенням дії положень Закону 2 не існує часового проміжку.

Отже, приписи Закону 2 та Закону 3, на які посилається відповідач, відповідно до положень частини 3 статті 22 Конституції України повинні застосовуватися у правовідносинах, котрі виникли між сторонами, так як прийняті пізніше у часі та звузили право, котре на той час ще не виникло.

Підсумовуючи, суд робить висновок, що відповідач правильно нараховував ОСОБА_1 заробітну плату.

У своїх поясненнях позивач зазначала про рішення Конституційного Суду України, яким визнавались неконституційними положення законів про бюджет за минулі роки в частині зупинення дії інших законів або внесення до них змін.

Зокрема, такими рішеннями є рішення у справах №1-15/2002, №1-29/2007 і №1-28/2008.

В цих рішеннях мова йде про зупинення дії і внесення змін до чинних законів.

У даному ж випадку прийнято закони (є одним цілим бюджетного законодавства), які є регуляторами безперервного бюджетного процесу, котрими звузили на певний час права, що встановлені іншим законом, який на час звуження не набрав чинності.

А тому, фактичні обставини справ, які розглядав Конституційний Суд України, суттєво відрізняються від обставин цієї справи.

Разом з тим, ОСОБА_1 звертала увагу суду і на рішення Конституційного Суду України у справі №1-27/2016.

Цим рішенням визнано неконституційним пункт 11 Прикінцевих положень Закону 3 лише в частині, яка передбачає, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України.

Конституційний Суд України зробив висновок, що в цій частині припис Закону 3 не відповідає частині 1 статті 129 Конституції України, оскільки вбачається посягання на незалежність судової влади зі сторони виконавчої влади.

Органи прокуратури не належать до судової влади, а тому такий висновок Конституційного Суду України не може бути врахований судом.

Таким чином, у задоволенні позову належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні позову.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Повний текст постанови виготовлено 10 жовтня 2016 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Р.І.Брегей