Справа № 810/2728/16
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року (11:10 год.) м. Київ №810/2728/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Таращанської районної державної адміністрації Київської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та грошової допомоги,

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_1,, довіреність реєстр. №321 від 08.09.2016,

представника відповідача: не з'явився

Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Таращанської районної державної адміністрації Київської області, в якому позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження №69-к від 25.11.2016 голови Таращанської районної державної адміністрації Київської області Давиденка А.Ю. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації Київської області з 01.08.2016 за власним бажанням (розпорядження про виправлення технічної помилки №70-к від 26.07.2016);

- поновити на посаді начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації Київської області;

- стягнути з Таращанської районної державної адміністрації Київської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02.08.2016 по день поновлення на роботі без врахування податків та інших обов'язкових платежів;

- стягнути з Таращанської районної державної адміністрації Київської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 31.08.2016 відкрито провадження в адміністративній справі №810/2728/16, визнано обов'язковою особисту участь позивача та представника відповідача у судовому засіданні по справі, закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

23 вересня 2016 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, в якій позивач на додаток до раніше заявлених вимог просить також стягнути з Таращанської районної державної адміністрації Київської області грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка повинна надаватись разом з основною відпусткою.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.09.2016 заяву позивача про збільшення позовних вимог прийнято судом до розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що головою Таращанської районної державної адміністрації при звільненні його з посади начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації за власним бажанням були грубо порушені вимоги чинного трудового законодавства.

Як стверджує позивач, 15.07.2016 ним було подано заяву про звільнення, але в подальшому, до спливу двотижневого строку, вказану заяву про звільнення було відкликано, про що позивачем подавались заяви від 25.07.2016, 26.07.2016 та 27.07.2016.

Позивач також зазначає, що в останній день, вказаний у заяві про звільнення, з'явився на роботу, відмовився від отримання трудової книжки та продовжив виконувати посадові обов'язки.

За цих обставин позивач вважає, що відповідач не мав правових підстав звільняти його в порядку, визначеному статтею 38 Кодексу законів про працю України.

Відповідач позов не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що на підставі заяви позивача про звільнення з роботи за власним бажанням від 15.07.2016, ОСОБА_1 розпорядженням голови Таращанської РДА від 25.07.2016 №69-к було звільнено з посади начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації Київської області з 01.08.2016 за власним бажанням, відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України.

Щодо заяв про відкликання заяви про звільнення від 15.07.2016, на яких акцентував увагу позивач, відповідач зазначив, що розпорядження, на підставі якого позивача було звільнено з посади, було підписано раніше, ніж надійшли вказані заяви, а враховуючи, що заява позивача містила вказівку на конкретну дату звільнення - з 01.08.2016, заяви позивача від 25.07.2016, 26.07.2016 та 27.07.2016 про відкликання заяви про звільнення не розглядались.

Відповідач також вважає, що позивач не має правових підстав вимагати стягнення грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, що надається разом з щорічною основною оплачуваною відпусткою, оскільки в заяві про надання йому відпустки не просив здійснювати відповідні виплати. Крім цього, після звільнення позивача з ним було проведено повний розрахунок, у тому числі за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України 4. у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

З урахуванням викладеного суд вирішив здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, свідків, оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 22.10.2007 прийнятий на державну службу до Таращанської районної державної адміністрації на посаду спеціаліста служби у справах дітей райдержадміністрації, що підтверджується розпорядженням Таращанської районної державної адміністрації від 19.10.2007 №327 (т.1, а.с. 222, 76).

Розпорядження Таращанської районної державної адміністрації від 02.08.2010 №355 ОСОБА_1 з 02.08.2010 переведено на посаду головного спеціаліста Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату райдержадміністрації (т.1, а.с. 79).

Розпорядженням Таращанської районної державної адміністрації від 21.03.2016 № 24-к ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації (т.1, а.с. 161, 81).

15 липня 2016 року позивач подав на ім'я голови Таращанської районної державної адміністрації заяву, в якій просив звільнити його з 01.08.2016 з займаної посади за власним бажанням (т.1, а.с. 92).

Згідно резолюції голови Таращанської районної державної адміністрації Давиденка А.Ю. заяву ОСОБА_1 цього ж дня передано до відділу з питань персоналу райдержадміністрації для підготовки відповідного розпорядження.

25 липня 2016 року позивач подав на ім'я голови Таращанської районної державної адміністрації заяву, в якій відкликав раніше подану заяву про звільнення від 15.07.2016 (т.1, а.с. 93). Дану заяву зареєстровано в Журналі реєстрації вхідної кореспонденції Таращанської районної державної адміністрації 25.07.2016, що підтверджується відповідним відтиском штампу про прийняття кореспонденції.

Разом з цим, розпорядженням голови Таращанської районної державної адміністрації від 25.07.2016 № 69-К ОСОБА_1 відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України, статті 86 Закону України «Про державну службу», Закону України «Про місцеві державні адміністрації» звільнено з посади начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату райдержадміністрації з 01.08.2016 за власним бажанням (т.1, а.с. 87).

Як на підставу звільнення вказане розпорядження містить посилання на заяву ОСОБА_1 від 15.07.2016.

26 липня 2016 року позивач повторно звернувся до голови Таращанської районної державної адміністрації з заявою, в якій просив врахувати його заяву від 25.07.2016 про відкликання заяви про звільнення від 15.07.2016 (т.1, а.с. 98-104). Дану заяву зареєстровано в Журналі реєстрації вхідної кореспонденції Таращанської районної державної адміністрації 26.07.2016, що підтверджується відповідним відтиском штампу про прийняття кореспонденції.

27 липня 2016 року позивач втретє звернувся до голови Таращанської районної державної адміністрації з заявою про відкликання заяви про звільнення від 15.07.2016, навівши в ній обґрунтування причин відкликання (т.1, а.с. 94-97). Дану заяву також було зареєстровано в Журналі реєстрації вхідної кореспонденції Таращанської районної державної адміністрації 27.07.2016 за №852, що підтверджується відповідним відтиском штампу про прийняття кореспонденції.

1 серпня 2016 року Відділом з питань персоналу апарату Таращанської районної державної адміністрації ОСОБА_1 направлено листа за №07-26/67, у якому повідомлено, що у зв'язку з розірванням з 01.08.2016 трудового договору, йому необхідно прибути до Відділу за трудовою книжкою (т.1, а.с. 41).

У відповідь на вказаний лист позивач звернувся до голови Таращанської районної державної адміністрації з вимогою скасувати розпорядження від 25.07.2016 № 69-К про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з відкликанням заяви про звільнення від 15.07.2016 та повідомив про відмову в отриманні трудової книжки та намір продовжувати виконувати трудові обов'язки (т.1, а.с. 105).

Зважаючи на відмову позивача отримати трудову книжку, 01.08.2016 начальником Відділу з питань персоналу апарату райдержадміністрації Дротовою Н.В., спеціалістом Відділу з питань персоналу апарату райдержадміністрації Гаркушею Н.М., спеціалістом відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату райдержадміністрації Гунченко І.Ю. складено акт про відмову ОСОБА_1 від отримання трудової книжки (т.1, а.с. 42).

15 серпня 2016 року Таращанська районна державна адміністрація направила позивачу листа за №05-28/2254 про розгляд його звернень від 25.07.2016, 26.07.2016, 27.07.2016 та від 01.08.2016, в якому повідомила, що на підставі розпорядження від 25.07.2016 № 69-К його було звільнено з посади за власним бажанням на підставі заяви від 15.07.2016 (т.1, а.с. 46).

Позивач вважає, що розпорядження голови Таращанської районної державної адміністрації від 25.07.2016 № 69-К порушує його право на працю, оскільки прийняте з грубими порушеннями вимог трудового законодавства, тому звернувся до суду з цим позовом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовані Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII.

Статтею 5 Закону України «Про державну службу» встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про державну службу», а в частині, що ним не врегульовані - норми законодавства про працю.

Відповідно до статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Положеннями статті 86 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника врегульовано статтею 38 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частина 3 статті 38 Кодексу законів про працю України).

Отже, виходячи з положень статті 86 Закону України «Про державну службу» у взаємозв'язку з положеннями статті 38 Кодексу законів про працю України, державний службовець має право в будь-який момент звільнитись зі служби, письмово попередивши про це суб'єкта, який його призначив на посаду, не пізніше ніж за чотирнадцять календарних днів до дня звільнення.

За наявності поважних причин, які не дають можливості продовжувати службу, суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строки, про які він просить. За відсутністю таких причин суб'єкт призначення та державний службовець вправі домовитися про будь-який строк звільнення в межах двотижневого строку з дня подачі заяви, у тому числі про звільнення у день подачі заяви про звільнення за власним бажанням.

При цьому сама по собі згода суб'єкта призначення звільнити державного службовця з дати, вказаної ним у заяві про звільнення за власним бажанням, не тягне правових наслідків у вигляді зміни підстави звільнення, що передбачена статтею 38 Кодексу законів про працю України, на підставу, передбачену пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, тобто за угодою сторін.

Звільнення державного службовця зі служби до закінчення двотижневого строку, якщо державний службовець прямо про це не просить, не допускається.

Не допускається звільнення державного службовця зі служби і у випадку, коли після закінчення строку попередження про звільнення або терміну, зазначеного у заяві про звільнення за власним бажанням, державний службовець не залишив місця служби (роботи) і не вимагає припинення трудових відносин.

Крім того, оскільки звільнення у порядку, передбаченому статтею 38 Кодексу законів про працю України, є фактом одностороннього волевиявлення особи, працівник, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви може відкликати раніше подану заяву, і звільнення у такому випадку не проводиться, за умови, що на місце такого працівника не запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 (зі змінами та доповненнями) (пункти 8, 12).

Матеріалами справи підтверджується та не заперечувалось представником відповідача, що про звільнення позивач повідомив голову Таращанської районної державної адміністрації 15.07.2016, подавши особисто відповідну заяву, де просив звільнити його з 01.08.2016.

Судом встановлено, що згідно з розпорядженням Таращанської районної державної адміністрації від 08.07.2016 №46-В позивачу була надана щорічна основна відпустка терміном шістнадцять календарних днів з 14.07.2016 по 29.07.2016 включно (т.1, а.с. 86).

Враховуючи, що Кодекс законів про працю України забороняє звільняти працівників у період перебування у відпустці, моментом коли у Таращанської районної державної адміністрації виникли правові підстави задовольнити заяву ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням є перший день роботи після відпустки, тобто 01.08.2016.

Як вбачається з матеріалів справи, у період відпустки позивача, а саме 21.07.2016, голова Таращанської районної державної адміністрації видав доручення №21-01, яким ініціював проведення службового розслідування відносно ОСОБА_1 щодо виконання запитів Таращанського МРВ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області від 15.06.2016 №51/33-576 та Таращанського відділення поліції Миронівського ВП ГУ НП в Київській області від 12.07.2016 №1076/109/1011/3/02-2016 (т.1, а.с. 106).

Цим же дорученням голова Таращанської районної державної адміністрації поклав на начальника відділу управління персоналу адміністрації Дротову Н.В. обов'язок підготувати розпорядження про відкликання ОСОБА_1 з відпустки (т.1, а.с. 106).

Як зазначає відповідач у своїх письмових поясненнях, 22.07.2016 начальник Відділу з питань персоналу апарату райдержадміністрації Дротова Н.В. в телефонному режимі повідомила ОСОБА_1 про ймовірність його відкликання з відпустки для дачі відповідних пояснень дисциплінарній комісії з розгляду дисциплінарних справ стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії «Б» та «В» Таращанської районної державної адміністрації.

Однак з урахуванням того, що голова Таращанської районної державної адміністрації прийняв рішення задовольнити заяву ОСОБА_1 про звільнення, необхідність завершення службового розслідування та відкликання ОСОБА_1 з відпустки відпала.

У свою чергу позивач зазначив, що 22.07.2016 до нього зателефонувала начальник Відділу з питань персоналу апарату райдержадміністрації Дротова Н.В. та повідомила про відкликання його з відпустки на підставі розпорядження голови Таращанської районної державної адміністрації та необхідність прибути на роботу протягом п'яти днів, а саме 27.07.2016.

Позивач зазначає, що 24.07.2016, знаходячись в Одеській області, перервав відпустку та наступного дня - 25.07.2016 прибув до Таращанської районної державної адміністрації, після чого звернувся до начальника Відділу з питань персоналу апарату райдержадміністрації Дротової Н.В. з вимогою надати копію його заяви про звільнення від 15.07.2016 та розпорядження, на підставі якого його було відкликано з відпустки.

На своє усне звернення позивач отримав відповідь, що запитувані документи знаходяться на підписі у голови Таращанської районної державної адміністрації, у зв'язку з чим отримання їх копій є неможливим.

Як стверджує позивач, 25.07.2016 він вирішив відкликати раніше подану заяву про звільнення та подав до загального відділу апарату райдержадміністрації заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від 15.07.2016.

Оскільки обставини відкликання заяви про звільнення мають істотне значення для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, в судовому засіданні 30.09.2016 суд на підставі статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України допитав позивача у якості свідка.

Суд попередньо повідомив позивача про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання або за відмову від давання показань з непередбачених законом підстав.

Свідок ОСОБА_1 повідомив, що у період його відпустки, а саме 21.07.2016, на його мобільний телефон зателефонувала спеціаліст очолюваного ним Відділу - Гунченко І.Ю. та повідомила, що 21.07.2016 за дорученням голови Таращанської РДА буде відбуватись засідання дисциплінарної комісії Таращанської РДА, яка проводить службове розслідування за фактом надання недостовірних відомостей на запит Служби безпеки України. Пізніше на його мобільний телефон надійшов ще один дзвінок Гунченко І.Ю., яка просила надати телефоном усні пояснення дисциплінарній комісії щодо обставин надання відповіді на запит Таращанського МРВ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області від 15.06.2016 №51/33-576.

Як зазначив свідок ОСОБА_1, наступного дня, 22.07.2016, о 14:00 год. на його мобільний телефон надійшов дзвінок начальника Відділу управління персоналу райдержадміністрації Дротової Н.В., яка відкликала його з відпустки, повідомивши, що йому необхідно прибути на роботу не пізніше 27.07.2016. Свідок наголосив, що у розмові не йшлось про можливість його відкликання за певних умов (підписання розпорядження тощо).

За твердженнями свідка ОСОБА_1, 25.07.2016 близько десятої години він прибув до Таращанської РДА, одразу звернувшись до Відділу управління персоналу райдержадміністрації з вимогою ознайомити його з розпорядженням про відкликання з відпустки. Надати розпорядження про відкликання з відпустки начальник Відділу управління персоналу райдержадміністрації Дротова Н.В. відмовилась, зазначивши, що підготовлений нею проект розпорядження не підписаний головою Таращанської районної державної адміністрації.

Свідок ОСОБА_1 також зазначив, що просив начальника Відділу управління персоналу райдержадміністрації Дротову Н.В. надати йому копію його заяви про звільнення від 15.07.2016, оскільки він має намір її відкликати, на що отримав відповідь, що його заява знаходиться у голови Таращанської РДА, тому надати її копію немає можливості.

Свідок ОСОБА_1 зазначив, що після цього у власному кабінеті в присутності дружини та Гунченко І.Ю. написав заяву про відкликання заяви про звільнення від 15.07.2016, яку потім передав до загального відділу апарату райдержадміністрації.

Разом з цим, 25.07.2016 близько 16:00 год. на його мобільний телефон зателефонувала Гунченко І.Ю., яка повідомила, що головою Таращанської РДА підписано розпорядження від 25.07.2016 № 69-К про звільнення.

26 липня 2016 року свідка ОСОБА_1 було ознайомлено з оскаржуваним розпорядженням, після чого останній додатково написав заяву на ім'я голови Таращанської РДА, в якій обґрунтував причини відкликання раніше поданої заяви про звільнення та наголосив на відкликанні заяви про звільнення від 15.07.2016.

У судовому засіданні 23.09.2016 судом у якості свідка також було допитано начальника Відділу управління персоналу райдержадміністрації Дротову Н.В.

Свідок Дротова Н.В. повідомила, що 21.07.2016 до неї надійшло доручення голови Таращанської РДА про необхідність підготовки розпорядження про відкликання ОСОБА_1 з відпустки.

На підставі вказаного доручення нею було підготовлено та завізовано проект розпорядження, який вона в подальшому передала до загального відділу апарату райдержадміністрації для передачі голові Таращанської районної державної адміністрації.

Свідок Дротова Н.В. зазначила, що 22.07.2016 зателефонувала ОСОБА_1 та повідомила, що нею підготовлено проект розпорядження про відкликання з відпустки, і у випадку його підписання йому необхідно буде прибути на роботу до 27.07.2016. При цьому заперечила, що у категоричній формі відкликала ОСОБА_1 з відпустки.

Як зазначила свідок, підготовлений нею проект розпорядження про відкликання ОСОБА_1 з відпустки готовою Таращанської районної державної адміністрації підписаний не був, і свідку не відомо про причини, з яких проект розпорядження залишився не підписаний.

Щодо обставин звільнення ОСОБА_1, свідок Дротова Н.В. пояснила, що 25.07.2016 о 08:10 - 08:15 год. голова Таращанської районної державної адміністрації особисто передав їй заяву ОСОБА_1 від 15.07.2016 про звільнення за власним бажанням та доручив підготувати проект розпорядження про звільнення.

Свідок Дротова Н.В. зазначила, що підготовлений проект розпорядження разом з усіма необхідними візами було передано нею особисто голові Таращанської РДА, який приблизно о 10:00 год. 25.07.2016 його підписав.

Свідок Дротова Н.В. також підтвердила, що 25.07.2016 перед обідньою перервою до неї звернувся ОСОБА_1, який просив надати розпорядження про відкликання його з відпустки, і що таке розпорядження йому не було надано, оскільки голова Таращанської РДА його не підписав.

Свідок Дротова Н.В. також зазначила, що попередила ОСОБА_1 про підготовлений проект розпорядження про його звільнення, і що у відповідь позивач зазначив про намір відкликати заяву про звільнення від 15.07.2016. При цьому свідок Дротова Н.В. зауважила, що заяву ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення особисто від позивача не отримувала, і про факт реєстрації Таращанською РДА такої заяви їй нічого не відомо.

У судовому засіданні 30.09.2016 судом у якості свідка було допитано спеціаліста Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації Гунченко Інну Юріївну.

Свідок Гунченко І.Ю. повідомила суду, що 15.07.2016 після конфлікту позивача та голови Таращанської районної державної адміністрації ОСОБА_1 написав заяву про звільнення, яку подав безпосередньо голові Таращанської РДА.

25 липня 2016 року начальник Відділу управління персоналу райдержадміністрації Дротова Н.В. передала їй проект розпорядження про звільнення ОСОБА_1, який вона завізувала, проставивши на ньому свій підпис.

Щодо обставин написання позивачем 25.07.2016 заяви про відкликання заяви про звільнення, свідок Гунченко І.Ю. зазначила, що особисто будь-яких заяв від позивача не приймала, та не пам'ятає, чи писав позивач таку заяву, хоча не заперечила, що в розмові позивач згадував, що має намір відкликати заяву про звільнення від 15.07.2016.

Покази свідків Дротової Н.В., Гунченко І.Ю. про необізнаність щодо подачі позивачем 25.07.2016 заяви про відкликання заяви про звільнення від 15.07.2016 суд оцінює критично.

Суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт подання позивачем заяви від 25.07.2016 про відкликання заяви про звільнення від 15.07.2016, про що свідчить штамп Таращанської РДА на вказаній заяві із вказівкою на дату її прийняття, а саме - 25.07.2016 (т.1, а.с. 15). Крім того, з копії цієї ж заяви, яку було долучено до матеріалів справи відповідачем, судом з'ясовано, що вона містить резолюцію голови Таращанської РДА «для вжиття заходів згідно чинного законодавства», виконавці - Гунченко І.Ю., Дротова Н.В. (т.1, а.с. 93).

Отже, 25.07.2016 голові Таращанської РДА, а також Гунченко І.Ю. та Дротовій Н.В. мало бути відомо про факт відкликання позивачем заяви про звільнення від 15.07.2016. Вказані обставини не були спростовані відповідачем будь-якими доказами.

Незважаючи на викладене, розпорядженням голови Таращанської районної державної адміністрації від 25.07.2016 № 69-К ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату райдержадміністрації з 01.08.2016 за власним бажанням (т.1, а.с. 87).

Наведене свідчить, що відповідачем було свідомо проігноровано заяву позивача від 25.07.2016 про відкликання заяви про звільнення, чим порушено встановлений статтею 38 Кодексу законів про працю України порядок звільнення осіб за власним бажанням.

Суд також бере до уваги, що хоча в оскаржуваному наказі датою звільнення позивача є 01.08.2016, прийняте оскаржуване розпорядження було 25.07.2016, тобто на 10-й календарний день двотижневого строку, встановленого статтею 38 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, оскаржуване розпорядження відповідач видав передчасно, чим фактично знівелював право позивача відкликати заяву про звільнення у період з 26.07.2016 по 01.08.2016.

Суд повторює, що статтею 38 Кодексу законів про працю України працівникові надається безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження окрім випадків, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу.

Аналогічний порядок звільнення поширюється і на випадки, коли працівник у заяві просить звільнити його з конкретної дати, і власник або уповноважений ним орган погодився задовольнити таке прохання. У такому випадку звільнення до дати, вказаної у заяві про звільнення, не допускається, а до терміну, вказаного у заяві особа може відкликати свою заяву про звільнення.

Крім того суд зазначає, що відповідач, звільняючи позивача, не врахував застережень, встановлених частиною 2 статті 38 Кодексу законів про працю України, про неможливість звільнення працівника, який після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору.

Як встановлено судом та не заперечувалось представником відповідача, позивач 01.08.2016, тобто в день звільнення, з'явився на роботу, відмовився від отримання трудової книжки та висловив намір продовжити працювати.

При цьому, у судовому засіданні представник відповідача підтвердила, що на посаду начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації не було запрошено іншу особу.

За цих обставин суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з грубим порушенням вимог трудового законодавства, а тому розпорядження Таращанської районної державної адміністрації від 25.07.2016 № 69-К є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи відповідача про те, що подавши заяву про звільнення від 15.07.2016 позивач намагався уникнути відповідальності за надання недостовірних відомостей на запит Таращанського МРВ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області від 15.06.2016 №51/33-576 висновків суду про протиправність звільнення позивача не спростовують.

Подача працівником заяви про звільнення за власним бажанням з метою уникнути відповідальності за винні дії не позбавляє суб'єкта призначення права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 Кодексу законів про працю України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ініційоване головою Таращанської районної державної адміністрації службове розслідування відносно позивача так і не розпочалось.

Суд також вважає безпідставними твердження відповідача, що позивач висловив намір звільнитись, передавши 01.08.2016 матеріали справ Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату райдержадміністрації спеціалісту вказаного відділу Гунченко І.Ю.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач тричі, а саме 25.07.2016, 26.07.2016 та 27.07.2016 письмово звертався з заявами про відкликання заяви про звільнення, а також висловлював усні наміри продовжити працювати та відмовився від отримання трудової книжки.

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації Київської області.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на таке.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки Таращанської РДА від 21.09.2016 №90 загальна сума заробітної плати позивача за період з травня по червень 2016 року становить 8690,48 грн. Кількість календарних днів, за які позивачу виплачена заробітна плата складає 38 днів: по 19 днів за травень та червень 2016 року (т.2, а.с. 136).

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 228,70 грн. (8690,48 грн./38).

Суд зазначає, що період вимушеного прогулу позивача складає 43 дні та обраховується починаючи з першого дня після звільнення - 02.08.2016 по день прийняття рішення суду про поновлення позивача на роботі, тобто по 03.10.2016 (з 02.08.2016 по 31.08.2016 - 21 робочий день; з 01.09.2016 по 30.09.2016 - 21 робочий день; з 01.10.2016 по 03.10.2016 - 1 робочий день).

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу складає 43 дні, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 9834,10 грн. (228,70 х 43).

Щодо вимог позивача про стягнення грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка повинна надаватись разом з основною відпусткою, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» керівникам органів виконавчої влади надано право у межах установленого фонду оплати праці надавати працівникам допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Отже, статтею 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям гарантовано виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати одночасно з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки.

Як вбачається з матеріалів справи, при наданні позивачу відпустки розпорядженням Таращанської районної державної адміністрації від 08.07.2016 №46-В грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 не нараховувалась і не виплачувалась. Наведені обставини не заперечувались представником відповідача.

Суд зазначає, що незаконно звільнивши позивача, відповідач провів з ним повний розрахунок, у тому числі виплатив компенсацію за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки. За таких обставин, поновлення позивача на посаді цим рішенням суду не поновить права позивача на отримання гарантованої статтею 57 Закону України «Про державну службу» грошової допомоги.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що сума грошової допомоги грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, своєчасно не виплачена відповідачем, підлягає стягненню з нього на користь позивача.

При цьому суд відхиляє зауваження представника відповідача, що позивач втратив право на грошову допомогу, оскільки не зазначив про бажання її отримати у заяві про надання щорічної основної оплачуваної відпустки.

Суд зазначає, що відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» єдиною умовою отримання грошової допомоги є надання державному службовцю частини або всієї щорічної основної оплачуваної відпустки.

Закон не висуває будь-яких додаткових умов отримання грошової допомоги, як-то звернення з відповідною заявою, або оформлення такого волевиявлення в іншій формі та не передбачає будь-якої свободи розсуду уповноваженої особи у питанні виплати грошової допомоги у випадку задоволення заяви державного службовця про надання щорічної основної оплачуваної відпустки.

Посилання відповідача на лист Національного агентства України з питань державної служби від 02.11.2011 №7183/12-11 про те, що матеріальна допомога на оздоровлення державним службовцям надається до основної безперервної частини щорічної оплачуваної відпустки, яка має становити не менше 14 календарних днів, лише підтверджує позицію суду щодо обов'язковості надання державним службовцям одночасно з щорічною основною оплачуваною відпусткою грошової допомоги.

Згідно довідки Таращанської РДА від 21.09.2016 №90, середньомісячна заробітна плата позивача за 2 повні місяці перед відпусткою становить 4345,24 грн. Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, що становить 4345,24 грн., є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо.

Зокрема, частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частинами 2-4 цієї норми визначено, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно зі статтею 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 Кодексу законів про працю України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 9 цієї постанови Пленуму ВСУ зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до пункту 13 вказаної постанови Пленуму ВСУ суди мають враховувати, що відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи те, що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, вимога позивача про стягнення на його користь моральної шкоди ґрунтується на нормах чинного законодавства України.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 Кодексу законів про працю України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25.04.2012 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 24068079), яка підлягає обов'язковому врахуванню у спірних правовідносинах.

Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначив, що має на утриманні двох малолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (т.1, а.с. 243-244). При цьому його дружина - ОСОБА_1 - не працює і займається доглядом дітей.

Позивач наголошує, що наразі його сім'я не має інших джерел доходів, окрім його заробітної плати, у зв'язку з чим після звільнення він був змушений докладати значних зусиль для організації свого життя та життя своєї сім'ї, відновлення порушених прав.

Крім того, позивач зазначає, що його старша дочка - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, часто хворіє, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого і потребує постійної уваги (т.1, а.с. 240).

Натомість необхідність відновлення порушених прав, пошук інших джерел доходів та викликана цими обставинами тривога, неспокій, роздратованість, призвела до втрати життєвих зв'язків позивача з його доньками та дружиною.

Позивач звертає увагу, що заяву про відпустку та про звільнення від 15.07.2016 написав побоюючись, що стан здоров'я його доньки ОСОБА_7 погіршиться. Як зазначив позивач, 19.07.2016 у період своєї відпустки він разом з сім'єю відправився до м. Одеси для оздоровлення дітей за загальними рекомендаціями лікаря.

Проте вже 21.07.2016 на його особистий телефон надходили постійні дзвінки з місця роботи з вимогами надати пояснення дисциплінарній комісії, що лише підсилили загальний стан неспокою та тривоги, а 22.07.2016 на підставі незаконної вимоги Таращанської РДА його було безпідставно відкликано з відпустки, внаслідок чого він був змушений повертатись зі всією сім'єю до м. Тараща.

Позивач також відмітив, що обставини звільнення, зокрема, свідоме неврахування його заяв про відкликання заяви про звільнення, спричинена цим необхідність неодноразово звертатись з додатковими заявами, виправдовуючи причини, з яких він все ж бажає залишитись на роботі, були принизливими.

Наведене у сукупності завдало йому сильних душевних страждань, а також призвело до розладів нормального стану здоров'я, спричинило сильну тривогу, підвищення артеріального тиску, біль в області серця.

Судом встановлено, що 26.07.2016 після того як позивачу стало відомо про його звільнення попри подану ним заяву про відкликання заяви про звільнення, позивач звернувся за медичною допомогою, що підтверджується довідкою філії комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф «Богуславська станція екстреної медичної допомоги» від 27.07.016 №132 про те, що ОСОБА_1 дійсно 26.07.2016 викликав екстрену медичну допомогу, і за результатами огляду у нього було діагностовано вегето-судинну дистонію по змішаному типу (т.1, а.с. 32); листком непрацездатності у період з 27.07.2016 по 01.08.2016, виданим 27.07.2016 Білоцерківською центральною районною лікарнею м. Біла Церква (т.1, а.с. 44).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивач зазнав втрат нематеріального характеру, спричинених тривогою та переживаннями внаслідок незаконного звільнення та позбавлення його можливості належно утримувати сім'ю у складі дружини та малолітніх дітей.

Суд погоджується з доводами позивача, що перенесені ним моральні страждання знаходяться у прямому зв'язку з фактом незаконного звільнення та тими негативними змінами, що настали в його житті внаслідок порушення його прав.

При цьому суд вважає, що завдана позивачеві моральна шкода у контексті обставин, встановлених під час розгляду справи, не може бути компенсована самим лише визнанням порушення Закону і поновленням на роботі.

Верховний Суд України в листі від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України» зазначив, що критерії визначення розміру відшкодування моральної шкоди, передбачені частиною 3 статті 23 Цивільного кодексу України, є не досить чіткими, однак визначаючи розмір та форми відшкодування моральної шкоди треба також ураховувати функції, які повинно виконувати таке відшкодування (сатисфакція, компенсаційна функція). Які б фактори не впливали в кожному конкретному випадку на розмір відшкодування, очевидним є те, що цей розмір повинен бути максимально адекватним завданій шкоді.

На підставі цього, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує вищевикладені конкретні обставини справи, та вважає, що у даному випадку достатнім розміром компенсації моральної шкоди є сума у розмірі 20 000,00 грн., яка є максимально адекватною завданій позивачеві шкоді.

Статтею 43 Основного Закону України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача відповідач під час розгляду справи не надав.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи зазначене суд вважає за необхідне постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації Київської області та в частині стягнення з Таращанської районної державної адміністрації суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 4345,24 грн. допустити до негайного виконання.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, за відсутності в матеріалах справи доказів понесення ним інших витрат, судові витрати стягненню з відповідачів не підлягають.

Судом 03.10.2016 проголошені вступна та резолютивна частина постанови. Повний текст судового рішення виготовлено 05.10.2016.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Таращанської районної державної адміністрації Київської області від 25.07.2016 №69-К (з урахуванням розпорядження про виправлення технічної помилки №70-к від 26.07.2016) про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації Київської області з 01.08.2016 за власним бажанням.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації Київської області.

4. Стягнути з Таращанської районної державної адміністрації Київської області (ідентифікаційний код 00731637, місцезнаходження: 09500, Київська область, м. Тараща, вул. Героїв Чорнобиля, буд. 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 09500, АДРЕСА_1) суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 9834,10 грн. (дев'ять тисяч вісімсот тридцять чотири грн. 10 коп.) без урахування обов'язкових податків та зборів.

5. Стягнути з Таращанської районної державної адміністрації Київської області (ідентифікаційний код 00731637, місцезнаходження: 09500, Київська область, м. Тараща, вул. Героїв Чорнобиля, буд. 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 09500, АДРЕСА_1) 20 000,00 грн. (двадцять тисяч грн.) моральної шкоди.

6. Стягнути з Таращанської районної державної адміністрації Київської області (ідентифікаційний код 00731637, місцезнаходження: 09500, Київська область, м. Тараща, вул. Героїв Чорнобиля, буд. 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 09500, АДРЕСА_1) суму грошової допомоги у розмірі 4345,24 грн. (чотири тисячі триста сорок п'ять грн. 24 коп.) без урахування обов'язкових податків та зборів.

7. Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами апарату Таращанської районної державної адміністрації Київської області.

8. Звернути до негайного виконання постанову суду в частині стягнення з Таращанської районної державної адміністрації Київської області (ідентифікаційний код 00731637, місцезнаходження: 09500, Київська область, м. Тараща, вул. Героїв Чорнобиля, буд. 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 09500, АДРЕСА_1) суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 4345,24 грн. (чотири тисячі триста сорок п'ять грн. 24 коп.) без урахування обов'язкових податків та зборів.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.