Справа № 161/4473/16, 2а-161/277/16
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 р. Справа № 876/5088/16
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Гінди О.М., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання Бадівській О.О.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу виконавчого комітету Луцької міської ради на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Луцької міської ради (далі Виконавчий комітет) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 23.03.2016 №156-4 «Про демонтаж тимчасової споруди на вул.Глушець,1» (далі Рішення).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що обєкт торгівлі, який відповідно до вказаного Рішення необхідно демонтувати не відноситься до обєктів тимчасової споруди, оскільки відповідно до робочого проекту будівництва міні-кафе «Бар Замковий», вказаний заклад є капітальною спорудою.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 червня 2016 року у справі №161/4473/16-а заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись не повне зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати, а Рішення залишити в силі. У поданій апеляційній скарзі покликається на те, що у позивача відсутні належним чином оформлені документи на функціонування тимчасової споруди торгового павільйону «Бар Замковий».

Позивач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи апеляційний суд вважає таким, що не підлягає задоволенню в силу своєї безпідставності. Так, у позивача було достатньо часу для забезпечення як своєї явки в суд, так і іншого представника, однак таким своїм правом він не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, приймаючи рішення про демонтаж відповідного закладу виконавчий орган вийшов за межі своїх повноважень, оскільки відповідні органи не вправі приймати рішення наслідком яких є звільнення території міста від нерухомого майна, яке перебуває у приватній власності.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що замовником будівництва вищезазначеного закладу є ОСОБА_3

30.05.2002 Виконавчим комітетом було прийнято рішення №198, яким ОСОБА_3Т було надано дозвіл на проведення будівництва міні-кафетерію на вул.Глушець, біля огорожі центрального ринку. Додатком до відповідного рішення була схема генерального плану обєкта (а.с.27-28).

Будівництво зазначеного закладу було здійснено на підставі вихідних даних на проектування, дозволу Луцької міської ради на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування міні-кафетерію, робочого проекту відповідного закладу (а.с.8-39).

24.04.2003 згідно акту такий обєкт було прийнято в експлуатацію (а.с.19-21).

21.05.2014 ОСОБА_3 помер. Позивач як його син прийняв спадщину у встановленому законом порядку, однак він не є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька. Це підтверджується відповідними письмовими доказами, що подані позивачем до початку розгляду цієї справи у суді першої інстанції (а.с.68-73).

В березні 2016 ОСОБА_2 отримав Рішення згідно якого Виконавчий комітет посилаючись на порушення позивачем вимог норм статей 30 та 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон №280/97-ВР), ст.16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (далі Закон №2807-IV), «Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244, пунктів 9.3, 9.4, «Правил благоустрою м.Луцька», затверджених рішенням Міської ради від 29.07.2009 №44/2 (далі Правила) зобовязав позивача протягом семи днів з дати ухвалення останнього демонтувати тимчасову споруду торговий павільйон «Бар Замковий» та відновити благоустрій території.

Не погодившись із таким Рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом. Зазначає, що відповідне Рішення є незаконним та таким, що може спричинити негативні наслідки для нього, як для спадкоємця частки майна після смерті свого батька.

Частина 2 ст.19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону №280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

За змістом пп.3 п.«б» ч.1 ст.31 Закону №280/97-ВР виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва зі здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює ст.376 Цивільного кодексу України (далі ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК обєкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній відповідний документ, який дає право виконувати будівельні роботи; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на обєкт нерухомості (ч.2 ст.376 ЦК).

Пунктом 6.4. Правил 2 передбачено, що у разі закінчення терміну дії рішення виконавчого комітету міської ради про погодження розміщення ТС, або набрання чинності рішення суду, субєкт господарської діяльності зобовязаний демонтувати ТС протягом 10 календарних днів з дня настання відповідної події (якщо інше не передбачено рішенням суду або рішенням виконавчого комітету міської ради).

Із зазначених норм випливає, що знесення самочинного будівництва можливе добровільно особою, яка його здійснила (здійснює), а також, за наявності для цього підстав, примусово, однак лише за рішенням суду, зокрема, ухваленим за позовом відповідного органу місцевого самоврядування.

Більше того, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність повноважень у Виконавчого комітету щодо прийняття рішень про примусовий демонтаж обєктів, оскільки приймаючи таке рішення Виконавчий комітет порушує приписи ст.30 Закону №280/97-ВР, виходячи за межі наданих йому повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

За змістом пп.7 п.«а» ст.30 Закону №280/97-ВР до відання виконавчих органів міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (ч.1 ст.73 Закону №280/97-ВР).

Згідно з ч.10 ст.59 цього ж Закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку щодо протиправності Рішення, оскільки воно прийняте за відсутності у відповідача у спірних відносинах необхідного обсягу повноважень на зобовязання особи у примусовому (розпорядчому, наказному) порядку знести самочинне будівництво та підміни таким чином суду.

Рекомендування (пропозиція, зобовязання, вимога) особі вчинити певні добровільні дії у формі прийняття обовязкового для виконання рішення субєкта владних повноважень (правового акту), виключається.

В розрізі викладеного, треба констатувати, що складається практика правозастосування, коли визначальною підставою (однією із підстав) при ухваленні судового рішення за позовом відповідного органу місцевого самоврядування про знесення самочинного будівництва є попереднє, подібне до оскаржуваного, рішення такого органу.

При ухваленні цього рішення апеляційний суд врахував правові позиції сформульовані Верховним Судом України у постановах від 19 листопада 2014 року №6-180цс14 та 17 грудня 2014 року №6-137цс14.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що приймаючи оскаржуване Рішення Виконавчий комітет у спірних правовідносинах діяв не на підставі, поза межами своїх повноважень та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Луцької міської ради залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 червня 2016 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя Д.М. Старунський

Повний текст виготовлений 03 жовтня 2016 року.