Справа № 813/1725/16
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 року Справа № 813/1725/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Перчак С.В.,

з участю представників:

позивача Кобільник С.Р.,

відповідача Дорош А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» (надалі - ТзОВ «Львівський будівельний холдинг», позивач) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області (надалі - ГУ ДФС у Львівській області, відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Львівській області № від 10.05.16р.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправність висновків податкового органу щодо завищення ним податкового кредиту внаслідок господарських взаємовідносин з контрагентами позивача, а саме: ТзОВ «Абіон ресурс» (в період здійснення господарських операцій - ТзОВ «Ісіда груп») та ТзОВ «НІКА ЕЙР», оскільки такі висновки зроблені відповідачем без об'єктивного аналізу господарських операцій та ґрунтуються лише на припущеннях податкового органу щодо відсутності фактичного виконання робіт вказаними контрагентами. Реальність взаємовідносин між позивачем та ТзОВ «Ісіда груп», ТзОВ «НІКА ЕЙР» спростовується належними первинними документами, які були представлені позивачем до перевірки. В основу висновків про допущені ТзОВ «Львівський будівельний холдинг» порушення покладено лише посилання на дані ІС «Податковий блок» та Архіву електронної звітності центру обробки інформації ДФС України. Вважає, що такі висновки відповідача є безпідставними та не можуть вказувати на порушення позивачем податкового законодавства. З урахуванням викладеного, зазначив, що Головним управління ДФС у Львівській області не доведено факту недобросовісності контрагентів позивача та заниження ТзОВ «Львівський будівельний холдинг грошових зобов'язань по ПДВ.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, з підстав зазначених в позовній заяві та додаткових поясненнях. Просив адміністративний позов задовольнити, визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 10.05.16р.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення адміністративного позову заперечив, з підстав викладених у запереченнях на адміністративний позов. Зазначив, що в ході проведення перевірки, детального аналізу інформаційних систем баз даних ДФС та аналізу отриманої податкової інформації встановлено завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість. На переконання контролюючого органу, операції ТзОВ «Львівський будівельний холдинг» з ТзОВ «Абіон ресурс» (в період укладання договорів - ТзОВ «Ісіда груп») та ТзОВ «НІКА ЕЙР» не підтверджуються, з огляду реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для здійснення діяльності по будівництву будинків, що свідчить про відсутність реального здійснення такої господарської діяльності. Факт надання послуг такими контрагентами відображений позивачем в податковій звітності з метою заниження сплати податку. Вважає, що діяльність контрагентів позивача спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди третім особам. Тому, на думку податкового органу, спірним податковим повідомленням-рішенням позивачу правомірно збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість. Відтак в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

Головним управлінням ДФС у Львівські області проведено планову виїзну документальну перевірку ТзОВ «Львівський будівельний холдинг» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.13р. по 31.12.15р.

Перевіркою встановлено порушення:

-п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України від 02.12.10р. №2755-VI (із змінами і доповненнями), а саме завищено податкові зобов'язання з ПДВ по реалізації послуг, на загальну суму 543990,27 грн., в т.ч. за листопад 2015 року на суму 458936,47 грн. за грудень 2015 року на суму 85053,80 грн.;

-п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового Кодексу України від 02.12.10р. №2755-VI (із змінами та доповненнями), а саме завищено податковий кредит на суму 1 108 179,56 грн., в тому числі за листопад 2015 року в сумі 645 387,94 грн., за грудень 2015 року в сумі 462 791,62 грн.;

-п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового Кодексу України, в результаті чого підприємством занижено податок на додану вартість за грудень 2015 року в сумі 564 190 грн.

Результати перевірки оформлено актом від 21.04.16р. №61/13-01-14-08/36416850.

На підставі висновків акта перевірки контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 10.05.16р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 705 237,50 грн., в тому числі за податковим зобов'язанням 564 190, 00 грн. та за штрафними санкціями - 141 047,50 грн.

З акта перевірки та представлених до матеріалів справи документів слідує, що між ТзОВ «Львівський будівельний холдинг» та ТзОВ «Абіон ресурс» (колишня назва ТзОВ «Ісіда груп») укладено ряд договорів субпідряду на виконання ремонтних та будівельних робіт.

На підтвердження вказаних господарських операцій позивачем було представлено до перевірки та долучено до матеріалів справи відповідні договори, податкові накладні, довідки про вартість виконаних будівельних робіт, акти приймання-передачі будівельних робіт.

Судом встановлено, що у сторін відсутній спір щодо наявності таких документів у позивача. Зі змісту акта слідує, що такі документи досліджувались при проведенні перевірки, жодних зауважень щодо їх форми та змісту у відповідача немає.

Водночас відповідачем при формуванні висновків щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства вказується, що контрагенти позивача не мають достатньої кількості матеріальних та трудових ресурсів, у них відсутні виробничі потужності, основні фонди, складські приміщення, транспортні засоби, відсутні в достатній кількості штатні працівники та фахівці, які приймали б участь у здійсненні операцій з надання послуг за укладеними договорами, що, на думку податкового органу, вказує на неможливість фактичного здійснення таких операцій. Податковим органом при цьому використано податкову інформацію, складену ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві щодо цих підприємств, а також дані ІС «Податковий блок» та Архіву електронної звітності центру обробки інформації ДФС України. Разом з цим, судом встановлено, що така податкова інформація по своїй суті є лише аналізом даних податкової звітності ТзОВ «Ісіда груп» і ТзОВ «Ніка Ейр» та не містить дослідження первинних документів. Відповідач не вказує, що за результатами співставлення показників податкової звітності позивача та вказаних контрагентів податковими органами виявлено розбіжності у повноті декларування спірних господарських операцій.

Податкові накладні, які отримані позивачем від ТзОВ «Ісіда Груп» та ТзОВ «Ніка Ейр» відображені ним в податковій звітності, що підтверджується відповідними податковими деклараціями. В той же час, як вже зазначалось, такі господарські операції відображені також у складі податкових зобов'язань по ПДВ і контрагентами позивача, що не заперечується відповідачем.

Оплата за вказаними договорами субпідряду підтверджуються актами звірки взаєморозрахунків.

Крім цього, позивачем також долучено до матеріалів справи належним чином завірені копії договорів, актів приймання-передачі виконаних будівельних робіт та довідок про вартість виконаних робіт з замовниками відповідних будівельних робіт. Вказані документи підтверджують, що понесені ТзОВ «Львівський будівельний холдинг» витрати на оплату послуг субпідряду мають безпосередній зв'язок з господарською діяльністю позивача.

Судом також встановлено, що в період здійснення господарських операцій ТзОВ «Ісіда Груп» та ТзОВ «НІКА ЕЙР» були належним чином зареєстровані, перебували на обліку як платники податків та мали в наявності відповідні ліцензії на здійснення будівельних робіт.

Судом допитано в якості свідка директора ТзОВ «Львівський будівельний холдинг» Вдовяка В.М. Свідок повідомив, що договори субпідряду з ТзОВ «Ісіда Груп» та ТзОВ «Ніка Ейр» підписувались ним особисто, роботи вказаними контрагентами виконані в повному обсязі та своєчасно. Залучення до виконання будівельних робіт цих підприємств було необхідним у зв'язку з недостатньою кількістю своїх працівників для своєчасного завершення будівництва на об'єктах замовників та здачі будинків в експлуатацію. З боку замовників не було жодних заперечень, як щодо залучення до виконання робіт таких субпідрядних організацій, так і до якості виконаних ними робіт. Розрахунок з ТзОВ «Ісіда Груп» та ТзОВ «НІКА ЕЙР» за виконані роботи проведений в повному обсязі та своєчасно.

При наданні оцінки спірним правовідносинам суд керувався наступними нормами податкового законодавства.

З 01 січня 2011 року відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту, зокрема, виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2. ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 вказаного Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 вказаного Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 вказаного Кодексу передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 вказаного Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 вказаного Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до вказаного Кодексу.

Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку (який є основою будь-якого іншого обліку) господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Суд зазначає, що первинні документи, якими позивач доводить здійснення господарської операції з вищезазначеними контрагентами, оформлені належним чином, такі містять необхідні реквізити, повністю відображають зміст господарських операцій ТзОВ «Львівський будівельний холдинг» і не мають недоліків, які б свідчили про їх невідповідність вимогам до первинних документів.

Вирішуючи спір, суд керується принципом законності та виходить з положень Конституції України, відповідно до частини 2 статті 19 якої, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За положеннями Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Суд зазначає, що сумнівність господарських операцій позивача з ТзОВ «Ісіда Груп» та ТзОВ «НІКА ЕЙР» обґрунтовується податковим органом виключно посиланням на інформацію викладену в інформаційних базах даних податкового органу.

Щодо вказаних покликань відповідача суд зазначає, що інформаційні бази даних податкового органу не мають статусу офіційних і можуть містити помилки, які впливають на правовий статус платника податку. Таким чином. бази даних ДПІ не є належними доказами у справі, чинним законодавством також не передбачена належність таких баз до засобів доказування.

Дана правова позиція підтверджується доводами, що викладені в Постановах ВАСУ від 20.09.12р. № К9991/574/12; № К 9991/5991/11 та № 9991/24891/11: «Програмне забезпечення (інформаційні бази ДПІ) до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься. Крім того, абсолютно справедливо підкреслюється, що такі дані не є також належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо платника податків - позивача, та доказом несплати ним податку, якщо спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності».

Оцінюючи дані факти, суд надає перевагу письмовим доказам (первинним документам) та поясненням позивача, а також враховує, що про реальність господарських операцій позивача з контрагентами свідчить той факт, що надані послуги від зазначених контрагентів були реально обліковані підприємством та використані у власній господарській діяльності. Достовірних фактів, які б викликали сумнів в реальності придання таких у суду немає.

Суд критично оцінює посилання представника відповідача на ту обставину, що у контрагентів позивача, не було достатньої кількості матеріальних, трудових ресурсів та транспортних засобів для виконання договорів, що на його думку свідчить про відсутність фактів поставки товарів, оскільки вказані висновки не знайшли свого підтвердження належними і допустимими доказами по справі.

Таким чином, на переконання суду, відповідачем не доведено недобросовісності дій цих підприємств, чи наявності мети на уникнення від оподаткування операцій з позивачем.

Окрім того, обґрунтованість оскаржуваного податкового повідомлення-рішення обставинами, які засвідчують порушення норм податкового законодавства не позивачем, а його контрагентом (постачальником) є неприпустимим також з огляду на практику Європейського Суду з прав людини.

Так, у своїй практиці Європейський Суд з прав людини чітко окреслив правило індивідуальної відповідальності платника податків, яке, зокрема, полягає у тому, що добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом. Зокрема, у п.71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні в справі «Бізнес Суппорт Центр» проти Болгарії», в п.23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції.

Тому, допущені порушення податкового законодавства постачальником у ланцюгу постачання товару тягнуть негативні наслідки саме для такого постачальника та не впливають на право позивача на віднесення до складу податкового кредиту сум сплаченого в ціні товару податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальника чи сприяння ухиленню постачальника товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для висновку про необґрунтованість податкової вигоди.

Однак у даній справі, податковим органом (відповідачем) не доведено існування таких обставин щодо узгоджених протиправних дій позивача з його контрагентами, які спрямовані на безпідставне отримання податкових вигод.

Більше того, судом враховано, що в акті перевірки податковий орган не вказує на неналежне відображення спірних господарських операцій контрагентами позивача у своїй податковій звітності.

З огляду на вище викладене та з врахуванням встановлених обставин справи суд вважає, що викладені в акті перевірки від 21.04.16р. №61/13-01-14-08/36416850 висновки податкового органу про порушення позивачем норм ПК України є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження зібраними у справі належними та допустимими доказами, а тому адміністративний позов про визнання протиправним та скасування прийнятого на підставі таких висновків податкового повідомлення-рішення є обгрунтованим та підлягає до задоволення.

Згідно з п.10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного судуУкраїни № 7 від 20.05.2013р. "Про судове рішення в адміністративній справі", в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Скасування акта суб'єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області № від 10.05.16р.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» з Головного управління ДФС у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) гривень 00 копійок.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя ( п і д п и с ) Кузан Р.І.

З оригіналом згідно

Постанова не набрала законної сили

Помічник судді

Куч Ю.М.