Справа № 372/2197/16-а
Суддя: Кравченко М. В.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

18.08.2016 Мосто
Справа № 372/2197/16-а
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 жовтня 2016 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.,

при секретарі Бадьорій Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищеназваним позовом, в якому посилаючись на неправомірні дії відповідача Міністерства оборони України, допущені під час розгляду його заяви про виплату одноразової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності, отриманої внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, а саме на території Республіки Афганістан, просив:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення документів ОСОБА_1 по отриманню одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності IIІ групи, що настала внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку зі встановленням інвалідності IIІ групи, що настала внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі стап`ятидесятикратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності 16 вересня 2014 року.

Під час судового розгляду до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Адміністрацію Державної прикордонної служби України та в якості третьої особи Київський обласний військовий комісаріат.

В судовому засіданні представник позивача Кулініченко Г.В. позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на надання позивачем повного передбаченого законом переліку документів, протиправну відмову Міноборони у виплаті грошової допомоги позивачеві, належним органом для виплати допомоги вважав саме Міноборони.

Представник відповідача Міністерства оборони України Андрєєв Д.В. в судовому засіданні проти позову заперечив повністю, посилаючись на те, що грошова допомога позивачеві не була призначена міністром через те, що питання не розглядалось комісією Міноборони.

Представник відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби України Сгібнєва О.С. в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на те, що цей відповідач є неналежним, оскільки не є правонаступником прикордонних військ КДБ СРСР.

Представник третьої особи Семененко Ю.П. в судовому засіданні проти позову заперечила повністю, посилаючись на те, що уповноваженим органом по виплаті гршової допомоги є Міноборони, а облвійськкомат дав висновок про наявність у позивача права отримати допомогу.

Вислухавши представників сторін, третьої особи, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходив військову строкову службу з 22 лютого 1983 року по 23 грудня 1984 року в Республіці Афганістан та отримав статус «Учасника бойових дій», що підтверджується копією військового квітка та довідкою Обухівського районного військового комісаріату Київської області.

Під час проходження військової служби в Республіці Афганістан ОСОБА_1 отримав поранення.

27 травня 2014 року згідно висновку спеціаліста №999/Ж було встановлено, що виявлені у ОСОБА_1 рубці на голові, грудній клітці є наслідком загоєння ран, яки могли утворитися внаслідок осколочних поранень, які виникли внаслідок розривної дії снаряду, під час виконання бойових дій в 1984 році, що підтверджується копією висновку.

11 червня 2014 року протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії відповідача №1562 було встановлено причинний зв`язок поранень ОСОБА_1 з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що підтверджується копією витягу.

17 вересня 2014 року комісією МСЕК з 16 вересня 2016 року ОСОБА_1 довічно було встановлено третю групу інвалідності з причиною інвалідності поранення пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що підтверджується копіює довідки.

04 грудня 2014 року ОСОБА_1 отримав посвідчення інваліда війни третьої групи, що підтверджується копією посвідчення.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин зазначених у цьому пункті.

Реалізуючи своє право інваліда на отримання даної грошової допомоги ОСОБА_1 16 березня 2016 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою та відповідним пакетом документів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав заяву ОСОБА_1 з пакетом документів, направив до відповідача Міністерства оборони України з висновком про неможливість виплати йому грошової компенсації, що підтверджується копією листа №2/5/739 від 30 березня 2016 року.

В липні 2016 року ОСОБА_1 у Обухівському районному військовому комісаріаті була вручена відмова відповідача про неможливість виплати грошової компенсації, так як він проходив військову службу в Прикордонних військах Комітету державної безпеки СРСР, що підтверджується копією витягу.

При наданні правової оцінки суті позовних вимог суд приймає до уваги наступне.

На підставі п.2 ч.1 ст.3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей дія цього закону поширюється зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Відповідно до частини другої статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

На виконання норм цього Закону Кабінетом Міністрів України були прийняті постанови №499 від 28 травня 2008 року та №975 від 25 грудня 2013 року.

Третя група інвалідності була позивачеві встановлена з 16 вересня 2014 року, а тому він маю право на допомогу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

Пунктом 1 даної Постанови затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідно до п.6 вказаного Порядку одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення ІІ групи інвалідності строкової служби.

Право на отримання одноразової грошової допомоги, у розумінні Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей", не пов`язується з часом та місцем звільнення з військової служби, а пов`язується із фактом та часом встановлення інвалідності військовослужбовцю, який звільнений з військової служби, яка настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, отриманих під час виконання обов`язків військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Дана позиція визначена в постановах колегії судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року та 21 квітня 2015 року.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з п.7 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що до інвалідів війни належать також інваліди із числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах.

Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання (ч. 1 статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців»).

Відповідно до ч.2 ст.16 Закону, встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю інвалідності. Що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок даних причин; встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільнений з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

Пунктом 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, що відповідає позиції викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2014 року у справі № К/800/1679/14.

Реалізуючи своє законне право на отримання даної одноразової допомоги позивач відповідно до вищевказаної постанови подав до ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідні документи, який є уповноваженим органом.

Згідно з п.13 Порядку № 975, встановлено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Діючи на виконання даного пункту Київський обласний комісаріат Міністерства оборони України направив мої документи до відповідача, якій їх отримав 06 квітня 2016 року, що підтверджується копією листа №2/5/739 від 30 березня 2016 року.

Розпорядник бюджетних коштів, відповідач по справі, приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або, у разі відмови, для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Виходячи з вищевказаного нормативними актами, регулюючими виплату даної одноразової допомоги встановлено, що відповідач повинен прийняти рішення про виплату або відмову в виплаті цієї допомоги, будь-якого іншого рішення відповідач не має права приймати, що вказує на неправомірність дій відповідача.

Відповідно до копії військового квітка позивача, який є обов`язковим підтвердженням проходження служби встановлюється, що він проходив військову службу в Республіці Афганістан з 22 лютого 1983 року по 23 грудня 1984 року в зв`язку з чим маючи відповідні пільги отримав посвідчення учасника бойових дій.

Відповідно до записів №22 на аркуші 9 та на аркуші 16 у військовому квитку НОМЕР_1 встановлюється, що позивач отримав 30 серпня 1983 року легке поранення на території Республіки Афганістан під час участі у бойових діях.

Довідкою Обухівського районного військового комісаріату №1372 від 30 вересня 2014 року, органу здійснюючого контроль за військовим обліком за місцем проживання, підтверджується те, що позивач проходив військову службу та приймав участь у бойових діях, тим самих дані про отримання ним поранення ні при вчиненні кримінального або адміністративного правопорушення, ні в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння відсутні, що вказує на неправомірність дій відповідача.

Також необхідно вказати, що згідно п.21.21 глави 21 розділу ІІ Положення о військово-лікарській експертизі в Збройних Силах України встановлено, що за наявності тілесних ушкоджень у колишніх військовослужбовців для встановлення характеру і давності тілесних ушкоджень за направленням військового комісара підлягають огляду судово-медичним експертом. Результат медичного обстеження судово-медичним експертом заносяться в акт судово-медичного дослідження (висновок) поранення та разом з довідкою про проходження військової служби і перебування у частинах діючої армії, з посиланням на Перелік країн, посвідченням учасника бойових, військово-обліковими і медичними документами направляються до штатних ВЛК для встановлення причинного зв`язку поранення (каліцтва), що відповідає діям відносно позивача та підтверджує правомірність його звернення та неправомірність дій відповідача.

Відповідно до п.2 «Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 12 травня 1994 року встановлено, що «посвідчення є документом, яке підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Позивач має посвідчення інваліда війни, тому має право на отримання даної одноразової допомоги, що свідчить про правомірність його звернення до відповідача.

Міністерство оборони України відмовляючи в задоволенні заяви позивача посилається на те, що питання виплати позивачеві грошової компенсації необхідно вирішувати з Державною прикордонною службою України, так як він проходив військову службу в прикордонних військах КДБ СРСР.

Суд вважає відповідні доводи необґрунтованими, оскільки така позиція відповідача суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17 липня 1992 року, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави вважати, що законодавцем передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Радянської армії до військовослужбовців Збройних Сил України.

Така правова позиція зазначена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01.12.2015 року № К/800/40725/15.

Виходячи з цього позивач проходячи службу в прикордонних військах СРСР прирівняний до соціального захисту як військовослужбовець Збройних Сил України, які фінансуються через головного розпорядника бюджетних коштів Міністерства оборони України, що вказує на правомірність мого звернення до останнього.

Позивач проходив військову службу в прикордонних військах СРСР, але на даний час відсутній будь-який нормативний акт, який вказував би на те, що Державна прикордонна служба України є правонаступником прикордонних військ КДБ СРСР, відтак Адміністрація Державної прикордонної служби України не є належним відповідачем у цьому спорі.

Відповідно до статті 4 Закону СРСР «О всеобщей воинской обязаности» від 12 жовтня 1967 року встановлювалось, що прикордонні війська КДБ СРСР вважались складовою частиною Збройних Сил України в період з 01 вересня 1939 року по 21 березня 1989 року, правонаступником яких на території України став відповідач Міністерство оборони України, що вказує на його належність як відповідача при вирішенні спору щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачеві.

Крім того, відповідно до запису 12 у військовому квитку НОМЕР_1 позивач 26 грудня 1984 року звільнений зі служби на підставі наказу МО СРСР №202 від 27 вересня 1984 року, а не підставі наказу керівника КДБ СРСР.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституція України у статті 46 встановлює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з пп. 1, 2 ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституція України у статті 46 встановлює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, у яких обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду переконливих доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій.

Згідно зі статтею 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За таких обставин, суд вважає, що під час розгляду справи було доведено факт порушення відповідачем його прав та законних інтересів, які підлягають судовому захисту.

Заперечення відповідачів та третьої особи суд вважає непереконливими і такими, що не враховують приписи законодавства, на які позивач посилався в обгрунтування позову. Так, заперечення відповідача ґрунтуються виключно на тлумаченні окремих норм права щодо правонаступництва органу та належності відповідача, однак ні відповідачами, ні третьою особою не оспорюється право позивача на отримання відповідної одноразової грошової допомоги. Як вмотивовано вище органом, уповноваженим здійснити таку виплату є саме Міністерство оборони України.

Враховуючи викладене вище, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтею 55 Конституції України, статтями 2, 9, 10, 11, 69, 71, 86, 94, 159 - 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 3, 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд

П О С Т А Н О В И В :
Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення документів ОСОБА_1 по отриманню одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності IIІ групи, що настала внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку зі встановленням інвалідності IIІ групи, що настала внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі стап`ятидесятикратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності 16 вересня 2014 року.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Кравченко М.В.