Справа № 819/719/16
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року Справа № 876/6773/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В.М.,

суддів Рибачука А.І.,Старунського Д.М.,

з участю секретаря судового засідання Бадівської О.О.,

представника третьої особи Блажевського П.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., третя особа - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач не мав повноважень для здійснення державної реєстрації права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оскільки така здійснюється органом державної реєстрації прав. Крім того, ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено обов'язкове надсилання іпотекодержателем іпотекодавцю та боржнику письмової вимоги про усунення порушення. Така вимога на адресу позивача не надходила, а тому, державна реєстрація права власності на майно здійснена з порушенням вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Також позивач посилався на встановлений мораторій відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позивач просив скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 жовтня 2015 року № 24938675 про реєстрацію права власності іпотекодержателя ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61 м2, яка є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 18 квітня 2008 року (реєстраційний № 974/38 );

скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61 м2, за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 жовтня 2015 року № 24938675.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 24938675 від 01 жовтня 2015 року.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності запис про право власності № 24938675 про реєстрацію за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» () права власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61 м2, що здійснений 01 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М.

Постанову суду першої інстанції оскаржило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», подавши на неї апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що приватний нотаріус, як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, має всі підстави та повноваження згідно із Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень приймати в самостійному порядку рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не порушило вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено обов'язок іпотекодержателя направити іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень. Судом неправомірно зазначено, що письмова вимога повинна бути не тільки надіслана, але й отримана, оскільки в ст. 35 Закону України «Про іпотеку» немає такого застереження. В матеріалах реєстраційної справи міститься письмова вимога, якою підтверджується факт направлення позивачу відповідного повідомлення на адресу вказану в договорі іпотеки. Іпотекодавець (позивач) не повідомив банк та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про зміну адреси.

Враховуючи наведене, апелянт вважає, що суд першої інстанції неналежним чином дослідив обставини справи, дав помилкову оцінку спірним правовідносинам, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке просить скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, який апеляційну скаргу підтримав, вважаючи, крім того, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яку він придбав згідно договору купівлі-продажу від 18 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 969.

18 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 1907/0408/71-001, згідно з яким позивач отримав кредит в розмірі 48000 доларів США. З метою забезпечення виконання цього договору між позивачем та банком укладено іпотечний договір № ВКК 592976, згідно якого предметом іпотеки є спірна квартира.

ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі іпотечного договору від 18 квітня 2008 року, який містить застереження про можливість іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки.

Згідно Інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 23.02.2016, 01 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо переходу права власності на спірну квартиру за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Підставою виникнення права власності зазначено договір іпотеки від 18 квітня 2008 року.

У квітні 2016 року позивач отримав від ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» повідомлення про анулювання боргу та Інформаційну довідку з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно. З вказаних документів позивачу стало зрозуміло, що право власності на спірну квартиру перейшло до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржувану постанову, виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного рішення від 01 жовтня 2015 року № 24938675, відповідач вийшов за межі наданих йому законом повноважень, оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, які виникли на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, належить до повноважень державних реєстраторів прав на нерухоме майно Укрдержреєстру, а не до компетенції нотаріусів. Крім того, наявність в реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Також підставою для скасування рішення про державну реєстрацію права власності є порушення іпотекодержателем вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку вказаним відносинам, враховує наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожному гарантується право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, на думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди, суд апеляційної інстанції вважає, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доводити правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 14 червня 2016 року (реєстраційний номер рішення 59205451), яка відповідно до ст. 244-2 КАС України є обов'язковою при вирішенні подібних справ судами нижчих інстанцій.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Згідно ч. 1 ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи те, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, вона підлягає скасуванню з прийняттям ухвали про закриття провадження у справі з наведених вище підстав.

Керуючись ст. 157, ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 199, 203, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 липня 2016 року у справі № 819/719/16 скасувати, а провадження у справі закрити, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.М. Багрій

Судді : А.І. Рибачук

Д.М. Старунський

Повний текст ухвали

виготовлено 7.10.2016