Справа № 743/821/16-а
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 743/821/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Жовток Є.А.
Суддя-доповідач: Горяйнов А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Желтобрюх І.Л. та Мамчура Я.С.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції та інспектора роти № 4 Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправними дії працівника Національної поліції при винесенні постанови серії ПС № 661987 від 14 липня 2016 року та накладення адміністративного стягнення, а також скасувати вказану постанову.

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 серпня 2016 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково - визнано протиправною та скасовано постанову серії ПС № 661987 від 14 липня 2016 року в частині притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 126 КУпАП, зменшивши адміністративне стягнення у вигляді штрафу за порушення п. 15.9 «е» Правил дорожнього руху України, по ч. 1 ст. 122 КУпАП до 255 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану постанову у частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове рішення про задоволення позову в цій частині. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що здійснив вимушену зупинку через різке погіршення самопочуття.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 серпня 2016 року - скасувати в частині задоволення позову та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині виходячи із наступного.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Суд встановив, що постановою серії ПС № 661987 від 14 липня 2016 року ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП. У зв'язку з цим до позивача було застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про її скасування.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що інспектор не мав права перевіряти наявність у позивача поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Також суд першої інстанції встановив, що позивач вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідача повноважень щодо перевірки вказаного документа, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону.

Як раніше зазначалося, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що адміністративне стягнення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, було правомірно накладене на позивача.

У відповідності до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Згідно з постановою серії ПС № 661987 від 14 липня 2016 року ОСОБА_2 14 липня 2016 року о 14 год. 00 хв. здійснив зупинку ближче ніж за 30 метрів від посадкового майданчика маршрутних транспортних засобів.

Позивач в адміністративному позові та апеляційній скарзі не заперечує вказаної обставини, проте зазначає, що зупинка в зоні дії знаку «Зупинка заборонена» була вимушеною - через раптове погіршення стану здоров'я. Так, ОСОБА_2 зазначив, що не вимикаючи двигун та не виходячи з автомобіля виміряв свій тиск, який був більше 160, прийняв ліки та намагався зв'язатися із лікарем для отримання консультації. Також позивач зазначив, що здійснив зупинку в безпечному місці та не створював перешкод іншим учасникам дорожнього руху.

У подальшому ОСОБА_2 також зазначав, що здійснив вимушену зупинку далі, ніж 30 метрів до від посадкового майданчика маршрутних транспортних засобів.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, колегія суддів виходить із того, що п. 15.14 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила дорожнього руху) передбачає можливість вимушеної зупинки транспортного засобу, здійснення якої не є порушенням Правил дорожнього руху.

Разом з тим, особа, яка здійснила вимушену зупинку, не позбавлена можливості пояснити інспектору причини зупинки та повідомити про обставини, які передували такій зупинці.

Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції надало суду відеозапис із нагрудної камери інспектора, який був присутній під час складання постанови серії ПС № 661987 від 14 липня 2016 року. Дослідивши вказаний відеозапис колегія суддів встановила, що ОСОБА_2 усвідомлював та не заперечував, що здійснив зупинку з порушенням Правил дорожнього руху. Причину своєї зупинки позивач пояснив тим, що йому було необхідно відповісти на телефонний дзвінок. Про погіршення стану свого здоров'я під час перебування за кермом ОСОБА_2 інспекторів не повідомляв.

З огляду на те, що про наявність інших причин для вимушеної зупинки, ніж необхідність відповісти на телефонний дзвінок, позивач зазначив лише у адміністративному позові, колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_2 не необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для скасування постанови серії ПС № 661987 від 14 липня 2016 року.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині скасування адміністративного стягнення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 колегія суддів встановила, що суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволення адміністративного позову.

Так, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач був неправомірно притягнутий до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Згідно вказаної норми права керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до постанови серії ПС № 661987 від 14 липня 2016 року ОСОБА_2 не мав при собі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що інспектор у даному випадку не мав права перевіряти наявність у позивача вказаного документу. Зазначений висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» контроль за наявністю договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідним підрозділом Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

З огляду на те, що в даному випадку протокол про порушення правил дорожнього руху не складався та позивач не був учасником дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що інспектор не мав права вимагати у ОСОБА_2 полісу (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції необґрунтованим, адже Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно преамбули, регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Натомість спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає обсяг прав та обов'язків водія, є Правила дорожнього руху.

Відповідно до пп. ґ п. 2.1 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з п. 2.4 Правил дорожнього руху на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Як вбачається з матеріалів справи, працівники Управління патрульної поліції у м. Чернігові Департаменту патрульної поліції звернулися до ОСОБА_2 у зв'язку із вчиненням ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, яке полягало у порушенні правил зупинки. Інспектором було встановлено, що ОСОБА_2 не мав при собі полісу (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позивача було правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 126 КУпАП.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення у частині відмови у задоволенні позову. Разом з тим, у частині задоволення адміністративного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 серпня 2016 року - скасувати в частині задоволення позову та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 серпня 2016 року частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 - скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову у цій частині.

В іншій частині постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 серпня 2016 року - залишити без змін.

Постанову набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді І.Л. Желтобрюх

Я.С. Мамчур

Постанова складена у повному обсязі 11 жовтня 2016 року.

Головуючий суддя Горяйнов А.М.

Судді: Желтобрюх І.Л.

Мамчур Я.С