Справа № 2а-9851/10/2670
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 вересня 2016 року № 2а-9851/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомПублічного акціонерного товариства «Сбербанк»
до третя особаМіжрегіонального головного управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників Національний банк України
проскасування податкових повідомлень - рішень,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Публічне акціонерне товариство "Дочірній банк Сбербанку Росії" (далі по тексту -позивач) звернулось з адміністративним позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції у місті Києві по роботі з великими платниками податків (далі по тексту -відповідач) про визнання недійсними податкові повідомлення-рішення від 30 листопада 2009 року №/0, від 18 лютого 2010 року №/1, від 26 квітня 2010 року №/2 та від 23 червня 2010 року №/3.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2011р., яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2011р. позов задоволено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.12.2011р. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2011р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2011р. залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 08.05.2012р. скасовано ухвалу Вищого адміністративного суду України від 06.12.2011р. p з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції підпункту 5.2.4 пункту 5.2 статті 5, підпунктів 12.2.1, 12.2.2 пункту 12.2 статті 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» в частині вирішення спору щодо неправомірності влючення позивачем до складу валових витрат страхового резерву, а справу направлено суду касаційної інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.11.2015р. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2011р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2011р. скасовано в частині позовних вимог щодо скасування податкових повідомлень-рішень від 30.11.2009р. №/0, від 18.02.2010р. №/1, від 26.04.2010р. №/2, від 23.06.2010р. №/3 в частині визначення податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) у сумі 10585527,30 грн. та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В решті постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2011 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2011 року залишені без змін.

Приймаючи вказане рішення суд касаційної інстанції виходив з того, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що податковим органом було неправомірно визначено позивачу суму податкового зобов'язання та застосовано штрафні (фінансові) санкції на підставі підпунктів 17.1.3, 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" у сумі 10 585 527,30 грн. (згідно поепізодного розрахунку основного платежу та штрафних (фінансових) санкцій - т.2 арк. справи 5), оскільки позивач правомірно відносив до складу валових витрат суми коштів, внесені до страхових резервів за кредитними операціями з надання кредитних ліній, гарантій, відкриття акредитивів, за якими ніс ризик неповернення суми основного боргу, є передчасними, оскільки такі висновки зроблені судами без повного та всебічного з'ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2015р. справу прийнято до провадження.

Під час розгляду справи судом замінено позивача Публічне акціонерне товариство "Дочірній банк Сбербанку Росії" на його правонаступника - Публічне акціонерне товариство «Сбербанк».

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги в частині, яка розглядається, підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача та представник третьої особи в судове засідання не прибули.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України дійшов переконання про можливість подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачем проведено перевірку позивача за результатами якої 17 листопада 2009 року складено акт №521/43-10/25959784 "Про результати виїзної планової документальної перевірки Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії", код за ЄДРПОУ - 25959784, МФО 320627, з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2007 по 30.06.2009 року» (далі по тексту - Акт перевірки).

Актом перевірки, зокрема, встановлено порушення підпункту 5.2.4 пункту 5.2 статті 5 з урахуванням вимог підпунктів 12.2.1 та 12.2.2 пункту 12.2 статті 12 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", а саме завищення (з урахуванням заниження) валових витрат у вигляді сум збільшення страхового резерву, сформовану під нестандартну заборгованість за позабалансовими операціями на загальну суму 16 971 611,57 грн., в тому числі по періодах: 2006 рік - 3 165 186,81 грн.; 2007 рік - 990 236,11 грн.; 2008 рік - 18 096 505,91 грн.; півріччя 2009 року - 3 299 845,04 грн.

За наслідками проведеної перевірки, на підставі встановлених порушень відповідачем прийняті податкові повідомлення - рішення від 30 листопада 2009 року №/0 згідно з підпунктом "б" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктами 17.1.3, 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у загальному розмірі 10 713 855,71 грн. в тому числі основний платіж - 5 019 332,30 грн., штрафні (фінансові) санкції - 5 694 523,41 грн.

За результатами адміністративного оскарження зазначене податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а СДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення від 18 лютого 2010 року №/1, від 26 квітня 2010 року №/2 та від 23 червня 2010 року №/3 аналогічного змісту.

До визначеної суми податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій у вказаних вище податкових повідомленнях-рішеннях увійшла також сума 10 585 527,30 грн. (згідно поепізодного розрахунку основного платежу та штрафних (фінансових) санкцій - т.2 арк. справи 5), визначена контролюючим органом за вказані вище порушення.

Не погоджуючись з податковими повідомленнями - рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи дану справу в частині скасованих судових рішень, з урахуванням вказівок, викладених в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.11.2015р., суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з акту перевірки про порушення позивачем приписів підпункту 5.2.4 пункту 5.2 статті 5 з урахуванням вимог підпунктів 12.2.1 та 12.2.2 пункту 12.2 статті 12 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" відповідач дійшов з тих підстав, що згідно наданих до перевірки документів за операціями з надання гарантій, зобов'язання з кредитування, вимог по сплаті до банку не надходило, фактичного перерахування банком коштів по зазначеним операціям не встановлено, тобто фактична заборгованість відсутня.

Підпунктом 5.2.4 пункту 5.2 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до складу валових витрат включаються суми коштів, внесені до страхових резервів у порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Відповідно до підпункту 12.2.1 пункту 12.2 статті 12 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) будь-який банк, а також будь-яка небанківська фінансова установа, створена згідно з нормами відповідних законів, крім страхових компаній та недержавних пенсійних фондів (далі - фінансові установи), зобов'язані створювати страховий резерв для відшкодування можливих втрат по основному боргу (без процентів та комісій) за всіма видами кредитів (у тому числі консолідованим іпотечним боргом), а також гарантій, порук, придбаних цінних паперів (у тому числі іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю), інших активних банківських операцій, які відносяться до їх господарської діяльності згідно із законодавством.

У той же час при вирішенні даної справи суд враховує правовий висновок Верховного суду України, викладений в постанові від 08.05.2012 року по даній адміністративній справі, відповідно до якого правою підставою створення страхового резерву за переліченими операціями є існування боргових відносин між банком, як кредитором та його контрагентами, у тому числі за договорами гарантії та акредитиву. Оскільки ПАТ не здійснювало фактичної виплати коштів за такими операціями, то воно не має права вимоги до своїх контрагентів щодо повернення коштів.

Пунктом 12.2.1 пункту 12.2 статті 12 Закону №334/94-ВР також передбачено необхідну ознаку боргових відносин як підставу формування страхового резерву, а саме можливість втрати основного боргу, тобто наявність ризику, який і зумовлює необхідність створення такого резерву для покриття цих втрат.

За відсутності ризику при здійсненні кредитної операції віднесення банком до валових витрат сум страхового резерву за цією операцією суперечить вимогам зазначеної норми, а отже є неправомірним. Оскільки позивачем не було виплачено суму, що становить основний борг, то не виник і ризик неповернення цих коштів.

З урахуванням наведеного колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що касаційний суд при вирішенні спору не правильно витлумачив положення чинного законодавства, оскільки не врахував, що правомірність включення ПАТ до валових витрат сум страхового резерву визначається передусім наявністю підстав для цього, передбачених підпунктом 12.2.1 пункту 12.2 статті 12 Закону №334/94-ВР, а не відповідністю розміру створеного страхового резерву вимогам підпункту 12.2.3 пункту 12.2 цієї статті.

Крім того, таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України при розгляді аналогічної справи №211131 во 07.

У відповідності до приписів ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Окрім цього, суд зазначає, що у відповідності до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як випливає із вищевказаної постанови Верховного Суду України у даній адміністративній справі, що набрало законної сили, позивачем не було виплачено суму, що становить основний борг, а відтак, не виник і ризик неповернення цих коштів.

У той же час, надаючи оцінку доводам позивача щодо протиправності визначення відповідачем вказаного вище податкового зобов'язання суд зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем в податковому обліку відображались суми сформованих резервів за операціями які відображаються на позабалансових рахунках №9020 (Гарантії, що надані клієнтам), №9122 (Непокриті акредитиви), №9129 (Інші зобов'язання з кредитування, що надані клієнтам), визнаними нестандартними за методикою НБУ.

Суми сформованих резервів під позабалансові операції відображались в бухгалтерському обліку наступними проводками:

Дт 7702 «Відрахування в резерв за позабалансовими операціями» Кт 3690 ''Резерв під заборгованість (позабаланс)» - формування страхового резерву під позабалансові операції;

Дт 3690 «Резерв під заборгованість (позабаланс)» Кт 7702 «Відрахування в резерв за позабалансовими операціями» - розформування страхового резерву під позабалансові операції.

Відповідно до п. 17 Загальних Положень Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 №280, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 за №919/9518 (із змінами та доповненнями) - рахунки розділів 90-95 використовуються для обліку зобов'язань та вимог за укладеними, але ще не виконаними договорами, такими, як кредитні лінії, дозволений овердрафт, непокриті безвідкличні акредитиви, різні гарантійні зобов'язання тощо.

Суд звертає увагу на ту обставину, що з наданих до перевірки документів по вказаним вище операціям, фактів надходження вимог до позивача по сплаті встановлено не було, як і фактичного перерахування ним коштів по зазначеним операціям, тобто наявності фактичної заборгованості.

Отже, на момент формування позивачем страхових резервів за рахунок валових втрат (за рахунок податкового обліку) боргу перед банком фактично не існувало, а відтак ним не було дотримано порядок, що передбачений ст.12 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств» при формуванні страхового резерву з подальшим його віднесенням до складу валових витрат.

Відтак, створення банком страхового резерву в періоді, що перевірявся, з віднесенням його до складу валових витрат є безпідставним, оскільки в даному випадку основний борг перед банком на момент проведення перевірки був відсутній.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання про завищення (з урахуванням заниження) позивачем валових витрат у вигляді сум збільшення страхового резерву, сформовану під нестандартну заборгованість за позабалансовими операціями на загальну суму 16 971 611,57 грн., в тому числі по періодах: 2006 рік - 3 165 186,81 грн.; 2007 рік - 990 236,11 грн.; 2008 рік - 18 096 505,91 грн.; півріччя 2009 року - 3 299 845,04 грн., а відтак податкові повідомлення-рішення в цій частині є правомірними та такими, що скасовані бути не можуть.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки судове рішення ухвалене на користь суб'єкта владних повноважень, судові витрати, відповідно з частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Публічному акціонерному товариству «Сбербанк» відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України , шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко