Справа № 200/11218/16-а , 2а/200/459/16
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 жовтня 2016 рокусправа № 200/11218/16-а(2а/200/459/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кругового О.О.

суддів: Добродняк І.Ю ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.

за участю:

представника відповідача: ОСОБА_2,

представника третьої особи -1 та третьої особи-2: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради

на постанову Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2016 року у справі №200/11218/16-а (провадження №2а/200/459/16) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алесан», Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЛ» до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, треті особи: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради, Комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

24.06.2016р. товариство з обмеженою відповідальністю «Алесан» та товариство з обмеженою відповідальністю «СІЛЛ» звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради «Про приведення рекламних засобів, розташованих на території міста, у відповідність до норм чинного законодавства».

В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що оскаржуване рішення є регуляторним актом, яким встановлені нові (такі, що відсутні на даний момент у чинному законодавстві) обмеження та заборони на розміщення рекламних конструкцій, застосовується неодноразово (забороняє встановлювати конструкції в подальшому) та щодо невизначеного кола осіб (забороняє будь-яким особам здійснювати таке розміщення). А тому, на думку позивачів, до вказаного рішення висуваються усі вимоги передбачені чинним законодавством, зокрема, приписи ст.9, ст.13 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» за змістом яких кожен проект регуляторного акта повинен бути оприлюднений. Також зазначають, що рекламні засоби були розміщені у відповідності до отриманих дозволів, а вимагання будь-яких додаткових погоджень, проведення перевірок та зміна умов розміщення рекламних засобів після отриманих дозволів є неправомірним. Таким чином, позивачі вважають, що такі обставини, як неоприлюднення проекту рішення та суперечність його вимог Закону, є підставою для його скасування.

Постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2016 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.06.2016 року №230 «Про приведення рекламних засобів, розташованих на території міста, у відповідність до норм чинного законодавства» з моменту його прийняття. Постанова суду мотивована тим, що оскаржуване рішення є регуляторним актом, а тому його проект повинен був бути оприлюднений за 20 робочих днів до його прийняття, чого відповідачем зроблено не було. Також, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення дійсно встановлює додаткові обмеження щодо розміщення рекламних засобів, які суперечать чинному законодавству, а посилання відповідача на державний стандарт України №3587-97 є безпідставними, оскільки він є підзаконним актом і не відповідає правовому акту вищої юридичної сили Закону України «Про рекламу».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить постанову суду скасувати та прийняти нову про відмову в задоволені позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення не є регуляторним актом, оскільки не спрямований на регулювання господарських та адміністративних відносин. Дане рішення прийнято з метою приведення у відповідність дотримання чинних норм законодавства України власниками рекламних конструкцій, воно не встановлює жодного нового обмеження, правила. Таким чином, відповідач вважає, що проект рішення не повинен був бути оприлюднений у відповідності із Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Також, враховуючи, що вказане рішення не підлягало обговоренню із громадськістю, його проект не повинен був бути оприлюднений за 20 робочих днів до його прийняття, як це передбачено Законом України «Про доступ до публічної інформації». Також відповідач зазначає, що п.2.2 Рішення повністю дублює та є тотожним законам та нормативно-правовим актам, зокрема, Закону України «Про рекламу», Закону України «Про автомобільні дороги», Державному стандарту України №3587-97 «Безпека дорожнього руху. Автомобільні дороги, вулиці та залізничні переїзди. Вимоги до експлуатаційного стану», Типовим правилам розміщення зовнішньої реклами. На думку відповідача, Законом України «Про рекламу» встановлена загальна вимога щодо того, що зовнішня реклама повинна розміщуватись із дотриманням вимог техніки безпеки, і саме Державний стандарт України №3587-97 конкретизує та встановлює умови встановлення рекламоносіїв для забезпечення безпеки дорожнього руху. Таким чином, на думку заявника апеляційної інстанції, рішення прийнято в межах повноважень виконавчого комітету та у спосіб, що визначений законодавством, а відтак, підстав для його скасування не існує.

Від позивачів на адресу суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вони зазначають, що рішення відповідача є регуляторним актом, містить в собі публічну інформацію, однак відповідачем, в порушення вимог закону не було оприлюднено нормативний акт у визначеному Законом порядку, також позивачі зазначають, що рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради суперечить вимогам Закону, що регулює правовідносини в сфері розташування зовнішньої реклами, встановлює додаткові обмеження щодо рекламних засобів, які розташовані у відповідності до отриманих раніше дозволів, відтак оскаржуване рішення підлягає скасуванню, як таке, що порушує права та інтереси позивачів та інших субєктів правовідносин в сфері реклами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 23 червня 2016 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було прийняти рішення №230 «Про приведення рекламних засобів, розташованих на території міста, у відповідність до норм чинного законодавства» , яким вирішив:

1. Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради повідомити розповсюджувачів зовнішньої реклами про необхідність приведення власних рекламних засобів, що розташовані на території міста, до вимог щодо розміщення рекламних засобів, визначених чинним законодавством, та вжиття невідкладних заходів для усунення порушень.

2. Зобовязати власників рекламних засобів, що розташовані на території міста, протягом 10 днів з моменту прийняття цього рішення:

2.1.Здійснити перевірку рекламних конструкцій, що їм належать.

2.2.Привести рекламні засоби у відповідність до вимог щодо розміщення рекламних засобів, визначених чинним законодавством, а саме забезпечити:

- розташування власних рекламних засобів на відстані не менше 10 метрів від проїжджої частини вулично-шляхової мережі;

- розташування рекламної площини паралельно руху автотранспорту або під кутом не більше ніж 45 ° до осі проїжджої частини;

- декоративне оформлення фундаменту наземного рекламного засобу, який виступає над поверхнею землі;

- нанесення на опори наземних рекламних засобів вертикальної дорожньої розмітки світлоповертаючими матеріалами заввишки до 2 м від поверхні землі;

- недопущення розташування рекламних засобів на розділювальних смугах;

- недопущення розташування рекламних засобів в одному перерізі з дорожніми знаками та світлофорними об'єктами;

- недопущення розташування рекламних засобів на відстані менше 50 м від перехресть та пішохідних переходів.

3.Встановити, що після проведення перевірки рекламних засобів, а у разі виявлення відхилень - їх усунення, розповсюджувачі зовнішньої реклами письмово підтверджують відповідність власних рекламних засобів вимогам (п. 2.2 цього рішення).

4.Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради забезпечити перевірку виконання розповсюджувачами зовнішньої реклами вимог, викладених у пункті 2 цього рішення, та у разі їх невиконання вжити заходів щодо приведення розміщення рекламних засобів у відповідність до чинного законодавства з урахуванням вимог Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпропетровську, затвердженого рішенням виконкому міської ради від 31.08.2011 № 1148.

Вважаючи зазначене рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради протиправним позивачі оскаржили його до суду.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний нормативний акт є регуляторним та містить в собі публічну інформацію, відтак рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради мало бути опубліковано у визначеному законом порядку, проаналізоване та винесене на обговорення. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваного рішення відповідача є таким, що містить в собі додаткові обмеження щодо розташування зовнішньої реклами у м. Дніпропетровську по відношенню до нормативно правових актів, відтак вказане рішення підлягає скасуванню в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стосовно доводів позивачів, що рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №230 від 23 червня 2016 року є регуляторним актом суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно положень статті 1 Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності (№ 1160-IV від 11.09.2003, далі - Закон) державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності - це напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб'єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Стаття 9 Закону встановлює, що кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань.

Відповідно до ст. 36 Закону, регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на те органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б однак з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу, проект регуляторного акту не був належним чином оприлюднений.

У відповідності до приписів ст. 1 ЗУ Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності регуляторний акт - це:

1) прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання.

2) прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Отже, законодавчо закріплено, що регуляторним актом може визнаватися як нормативно-правовий акт, так і інший офіційно письмовий документ, який відповідає певним ознакам.

З наведених вище визначень випливає, що для визнання нормативно-правового акта регуляторним необхідно, щоб такий акт або окремі його положення були спрямовані на правове регулювання господарських відносин або адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарюванн, встановлює, змінює чи скасовує норми права.

Згідно статті 3 Закону про регуляторну політику його дія не поширюється на здійснення регуляторної діяльності, пов'язаної з прийняттям:

- постанов Верховної Ради України;

- актів Національного банку України, за винятком нормативно-правових актів Національного банку України, які спрямовані на виконання ним функцій, визначених пунктами 4, 6, 7, 9, 11 та 17 статті 7 Закону України Про Національний банк України, і мають ознаки регуляторного акта;

- актів Рахункової палати, Центральної виборчої комісії та Національної служби посередництва і примирення;

- стандартів, кодексів усталеної практики, технічних умов, за винятком випадків, коли положення стандартів, кодексів усталеної практики, технічних умов, прийнятих органами державної влади та органами місцевого самоврядування, маючи у передбачених законом випадках обов'язковий характер, встановлюють вимоги до суб'єктів господарювання щодо проведення обов'язкових погоджень, аналізів, експертиз, обстежень, випробувань тощо за допомогою третіх осіб;

- санітарних норм, державних норм і правил у сфері містобудування, у тому числі державних будівельних норм, державних норм і правил пожежної безпеки, у тому числі загальнодержавних, міжгалузевих, галузевих нормативних актів з питань пожежної безпеки, державних міжгалузевих та галузевих нормативних актів про охорону праці, норм, правил і стандартів з ядерної та радіаційної безпеки, нормативних документів з метрології, затверджених центральними органами виконавчої влади, фармакопейних статей, Державної Фармакопеї України, технологічних регламентів виготовлення лікарського засобу, за винятком випадків, коли у положеннях зазначених документів містяться вимоги до суб'єктів господарювання щодо проведення обов'язкових погоджень, аналізів, експертиз, обстежень, випробувань тощо за допомогою третіх осіб;

- актів, прийнятих з питань запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного, надзвичайного стану, оголошення зони надзвичайної екологічної ситуації, а також з питань мобілізації та демобілізації;

- актів, що містять державну таємницю України;

- актів, що містять індивідуально-конкретні приписи, за винятком актів, у яких одночасно містяться нормативні та індивідуально-конкретні приписи;

- актів, якими доводяться до відома фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань рішення органів, які є вищестоящими по відношенню до органів, які приймають ці акти.

Дія Закону про регуляторну політику також не поширюється на порядок укладання, виконання, опублікування, реєстрації та денонсації міжнародних договорів України.

Вказаний вище перелік актів є вичерпним.

Як вбачається з матеріалів справи рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №230 від 23 червня 2016 року, фактично, не направлене на регулювання адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарюванн та не встановлює, не змінює та та не скасовує норми права, а прийнято на запровадження (доведення до виконання) вже існуючих, прийнятих орагнами державної влади, стандартів, правил та технічних умов, які не передбачають проведення нових обов'язкових погоджень, аналізів, експертиз, обстежень, випробувань тощо за допомогою третіх осіб.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем з метою привдення у відповідність до чинного законодавства України власниками рекламних засобів розміщеної зовнішньої реклами, не встановлює нових обмежень або правил, прийняте на виконання вимог Закону України «Про рекламу» та Типових правил розміщення зовнішньої реклами.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №230 від 23.06.2016 року не є регуляторним актом, відтак на нього не розповсюджуються вимоги Закону України «Про регуляторну політику» в частині визначеної процедури оприлюднення проекту нормативного акту.

Стосовно доводів позивачів, що рішенням виконачого комітету Дніпропетровської міської ради №230 від 23.06.2016 року встановлено додаткові обмеження на розміщення рекламних конструкцій суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про рекламу», законодавство України про рекламу складається з цього Закону та інших нормативних актів, які регулюють відносини у сфері реклами.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЗУ розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими рганами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Розміщення зовнішньої реклами у межах смуги відведення автомобільних доріг здійснюється відповідно до цього Закону на підставі зазначених дозволів, які оформляються за участю центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління

автомобільними дорогами, або їх власників та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки дорожнього руху.

Зовнішня реклама на територіях, будинках та спорудах розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів

Згідно із ч. 2, ч. 3 ст. 16 ЗУ «Про рекламу», зовнішня реклама повинна відповідати таким вимогам:

розміщуватись із дотриманням вимог техніки безпеки та із забезпеченням видимості дорожніх знаків, світлофорів, перехресть, пішохідних переходів, зупинок транспорту загального користування та не відтворювати зображення дорожніх знаків;

освітлення зовнішньої реклами не повинно засліплювати учасників дорожнього руху, а також не повинно освітлювати квартири житлових будинків;

фундаменти наземної зовнішньої реклами, що виступають над поверхнею землі, можуть бути декоративно оформлені;

опори наземної зовнішньої реклами, що розташована вздовж проїжджої частини вулиць і доріг, повинні мати вертикальну дорожню розмітку, нанесену світлоповертаючими матеріалами, заввишки до 2 метрів від поверхні землі;

нижній край зовнішньої реклами, що розміщується над проїжджою частиною, у тому числі на мостах, естакадах тощо, повинен розташовуватися на висоті не менше ніж 5 метрів від поверхні дорожнього покриття;

у місцях, де проїжджа частина вулиці межує з цоколями будівель або огорожами, зовнішня реклама може розміщуватися в одну з фасадами будівель або огорожами лінію.

Забороняється розташовувати засоби зовнішньої реклами: на пішохідних доріжках та алеях;

у населених пунктах на висоті менш ніж 5 метрів від поверхні дорожнього покриття, якщо їх рекламна поверхня виступає за межі краю проїжджої частини;

поза населеними пунктами на відстані менш ніж 5 метрів від

краю проїжджої частини.

Згідно ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про рекламу», розміщення зовнішньої реклами на памятках національного або місцевого значення та в межах зон охорони цих памяток, історичних ареалів населених місць здійснюється відповідно до

цього Закону на підставі дозволів, які оформляються за участю органів виконавчої влади, визначених Законом України "Про охорону культурної спадщини".

В свою чергу, у відповідно до Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 29.12.2003 року №2067, зовнішня реклама повинна відповідати таким вимогам:

розміщуватися з додержанням вимог техніки безпеки, зазначених у пунктах 38-41 цих Правил;

розміщуватися із забезпеченням видимості дорожніх знаків, світлофорів, перехресть, пішохідних переходів, зупинок транспорту загального користування та не відтворювати зображення дорожніх знаків;

освітлення зовнішньої реклами не повинно засліплювати учасників дорожнього руху, а також не повинно освітлювати квартири житлових будинків;

фундамент наземної зовнішньої реклами, що виступає над поверхнею землі, може бути декоративно оформлений;

на опорах наземної зовнішньої реклами, що розміщується вздовж проїжджої частини вулиць і доріг, за вимогою Державтоінспекції наноситься вертикальна дорожня розмітка із світлоповертаючих матеріалів заввишки до 2 метрів від поверхні землі;

нижній край зовнішньої реклами, що розміщується над проїжджою частиною вулиць і доріг, у тому числі на мостах, естакадах тощо, повинен розташовуватися на висоті не менш як 5 метрів від поверхні дорожнього покриття;

у місцях, де проїжджа частина вулиці межує з цоколями будівель або огорожами, зовнішня реклама може розміщуватися в одну з фасадами будівель або огорожами лінію.

Забороняється розташовувати рекламні засоби:

на пішохідних доріжках та алеях, якщо це перешкоджає вільному руху пішоходів;

у населених пунктах на висоті менш як 5 метрів від поверхні дорожнього покриття, якщо їх рекламна поверхня виступає за межі краю проїжджої частини.

Тотожні вимоги встановлено ст. 38 Закону України «Про автомобільні дороги», згідно якої, забороняється розміщення рекламоносіїв, що перешкоджають

оцінці дорожньо-транспортної ситуації або мають схожість (за зовнішніми ознаками, зображенням чи звуковим ефектом) з технічними засобами організації дорожнього руху і спеціальними сигналами, а також рекламоносіїв, що створюють ефект присутності на дорозі пішоходів або транспортних засобів.

Рекламоносії, що розміщуються у межах смуги відведення автомобільних доріг, не мають: 1) погіршувати умови безпеки дорожнього руху; 2) погіршувати видимість на дорозі, затемняти або знижувати ефективність сприймання дорожніх знаків, світлофорів та інших технічних засобів організації дорожнього руху; 3) обмежувати видимість у напрямку руху, бокову видимість та видимість технічних засобів організації дорожнього руху або заважати сприйманню їх учасниками дорожнього руху; 4) засліплювати учасників дорожнього руху, у тому числі внаслідок дії ефекту світлоповернення від рекламоносія; 5) зменшувати габарити шляхопроводів та інших інженерних споруд; 6) заважати руху пішоходів; 7) створювати звукові ефекти, що негативно впливають на умови руху.

В свою чергу, Наказом Держстандарту України №441 від 31.07.1997 року затверджений та введений в дію Державний стандарт України №3587-97 «Безпека дорожнього руху, Автомобільні дороги, вулиці та залізничні переїзди. Вимоги до експлуатаційного стану», яким встановлено, що споруди торговельно-побутового призначення (крім кіосків для продажу проїзних квитків на зупинках маршрутних транспортних засобів) і рекламоносії повинні розміщуватися за межами тротуарів або узбіч на відстані не менше ніж 2 м від них, але не ближче ніж 10 м від краю проїзної частини вулиць і доріг (пп. 3.7.1 Державного стандарту), а наземні рекламоносії, що розміщені збоку від дороги, повинні мати прозору конструкцію висотою не менше ніж 1,5 м від поверхні землі, розміщуватись паралельно руху автотранспорту або під кутом не більше ніж 45 ° до осі проїзної частини. Розміщення рекламоносіїв не повинно перешкоджати сприйняттю технічних засобів організації дорожнього руху. Фундамент рекламоносія повинен бути на одному рівні з поверхнею землі.

Проаналізувавши оскаржуване рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що воно відповідає вимогам законодавства, що регуює розміщення зовнішньої реклами, а також вимогам нормативних актів, що регламентують технічні умови та правила розміщення рекламних контрукцій, зокрема, в межах дорожного покриття в населених пунктах та за їх межами.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про визнання прийнятого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради рішення від 23 червня 2016 року №230, зокрема його п. 2.2, таким, що встановлює додаткові обовязки для власників зовнішньої реклами, в тому числі на підставі Державного стандарту України, розширює перелік обмежень встановлених Законом України «Про рекламу», та суперечить чинному законодавству в цій частині.

Так, як вбачається з вищезазначеного, перелік вимог до зовнішньої реклами визначається Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Типовими Правилами, між тим, суспільні відносини суміжні з відносинами щодо розташування зовнішньої реклами, як-то вимоги до будівництва автомобільних доріг, регулюються, крім зазначених Законів України, й Державним стандартом України, законодавством в сфері містобудівної діяльності, нормативними актами що регулюють будівництво автомобільних доріг у містах та міжміських автомобільних сполучень.

Перелічені нормативні акти та підзаконні нормативні акти, прийняті та оприлюднені у відповідності до вимог чинного законодавства України та є обовязковими до виконання для всіх осіб, які займаються діяльністю, що становить предмет регулювання вказаних актів.

Відтак, рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №230 не було встановлено жодних нових вимог або обмежень щодо розміщення рекламоносіїв, а лише доведено до відома осіб вимоги Законів та підзаконних нормативних актів, що регулюються певні нормативи та стандарти, та підлягають обовязковому виконанні на території міста.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення №230 носить інформаційний характер, та покликане довести до відома осіб вимоги актів чинного законодавства, прийнятих та затверджених органами центральної державної влади, в порядку контролю виконання вимог законодавства України, відтак, відсутніми є підстави для його скасування в судовому порядку як такого, що не відповідає вимогам Закону України «Про рекламу»

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради при прийнятті рішення №230 порушено межі власних повноважень.

У відповідності до п. 13 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить надання дозволу в порядку, встановленому законодавством, на розміщення реклами.

Згідно із частиною 1 статті 16 Закону України «Про рекламу», розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах провадиться на підставі дозволів про надання виконавчими органами сільських, селищних та міських рад, та у порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Водночас, положеннями пункту 45 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, що затверджені Постановою КМУ №2067 від 29 грудня 2003 року встановлено, що контроль за додержанням цих Правил здійснюють виконавчі органи сільських, селищних та міських рад та інші органи відповідно до законодавства.

В свою чергу, у відповідності до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, як органом відповідальним за вирішення питання щодо розміщення реклами в місті, в порядку здійснення контролю за дотриманням рекламодавцями вимог законодавства, на виконання повноважень та у спосіб визначених ЗУ «Про рекламу» та ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» зобовязаний забезпечувати умови для дотримання фізичними та юридичними особами, а також субєктами владних повноважень законодавства в сфері розміщення реклами.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що відповідачем правомірно, в межах власних повноважень, та у спосіб передбачений Законом прийнято оскаржуване рішення №230.

Щодо доводів позивачів про порушення строків оприлюднення оскаржуваного рішення №230 суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У відповідності до ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Відповідно до ч. 11 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обовязковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядними інформації зобовязані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Частиною 3 ст. 15 вказаного Закону, інформація, передбачена частиною першою цієї статті, підлягає обов'язковому оприлюдненню невідкладно, але не пізніше п'яти робочих днів з дня затвердження документа. У разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.

Водночас, у відповідності до ч. 4 ст. 15 Закону, проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Тобто, розпорядникам інформації невідкладно, але не пізніше 5 днів з моменту затвердження, необхідно опублікувати проекти рішень органу місцевого самоврядування, які підлягають обговоренню, та не пізніше як за 20 днів до моменту їх прийняття слід опубліковувати проекти рішень, які не підлягають обговоренню як це зазначено в ч.ч. 1, 3, 4 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суд зазначає, що рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 26 червня 2016 року №230 є таким, що не підлягає обговоренню, тому проект рішення підлягає опублікуванню за 20 днів до моменту прийняття рішення в порядку та на умовах визначених ЗУ «Про доступ до публічної інформації»

Проте, встановлені обставини справи свідчать, що відповідачем не опубліковано у визначений Законом строк проект рішення, яке не підлягає обговоренню (не пізніше як за 20 днів до моменту прийняття), натомість прийняте рішення було опубліковане на сайті міської ради 29.06.2016 року, тобто безпосередньо після його прийняття.

Вказане, на думку суду, свідчить про порушення відповідачем вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» в частині своєчасності оприлюднення розпорядником відповідної інформації, таким чином, відповідач як розпорядник інформації стосовно проекту рішення №230, яке не підлягає обговоренню, не оприлюднивши проект у визначений Законом строку порушив право громади міста на повний та своєчасний доступ до публічної інформації. Вказане, на думку суду, може свідчити на користь достатності підстав для застосування до відповідача, його посадових осіб, заходів матеріальної або дисциплінарної відповідальності.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що порушення відповідачем вимог закону в частині забезпечення своєчасного та повного доступу до публічної інформації щодо проекту рішення, яке не підлягає обговоренню, у відповідності до вимог законодавства не може слугувати підставою для скасування вже прийнятого рішення.

Відтак, з огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року слід скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.195, ст.196, п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Постанову Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2016 року у справі № 200/11218/16-а (провадження №2а/200/459/16) скасувати та прийняти нову.

У задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Алесан» та Товариству з обмеженою відповідальністю «СІЛЛ» відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в порядку передбаченому ст. 212 КАС України.

Головуючий: О.О. Круговий

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко