Справа № 814/4247/15
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/4247/15

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Мадюді В.В.,

за участю представника позивача Плахотнюк Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі Головного управління ДФС у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року по справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖЕМ» до Державної податкової інспекції у Центральному районі Головного управління ДФС у Миколаївській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ДЖЕМ» (далі ТОВ «ДЖЕМ») звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Центральному районі Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі ДПІ у Центральному районі ГУ ДФС у Миколаївській області) про скасування податкових повідомлень-рішень від 3 серпня 2015 року № та № .

В обґрунтування позову зазначалось, що з 1 по 9 липня 2015 року посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 1 січня 2014 року по 28 лютого 2015 року. За результатами перевірки складено акт від 16 липня 2015 року за № 240/14-03-22-05/32754877, в якому, серед іншого, зазначено про порушення позивачем пунктів 138.1, 138.2, пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачем занижено податок на прибуток за 2014 рік на 59756 грн., а також пунктів 198.1, 198.3 ст. 198, п. 200.4 ст. 200 ПК України, що призвело до завищення суми непогашеного від'ємного значення попередніх звітних (податкових) періодів на кінець поточного звітного (податкового) періоду у лютому 2015 року на 66395 грн.. На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 3 серпня 2015 року № , яким ТОВ «ДЖЕМ» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем 59756 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 14939 грн., а також № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за лютий 2015 року на суму 66395 грн.. На думку позивача, висновки акта перевірки не відповідають вимогам Податкового кодексу України, а тому прийняті відповідачем на його підставі податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року позовні вимоги ТОВ «ДЖЕМ» задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення відповідача від 3 серпня 2015 року № та № . Стягнуто з ДПІ у Центральному районі ГУ ДФС у Миколаївській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у розмірі 2116 грн. 35 коп..

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, представник ДПІ у Центральному районі ГУ ДФС у Миколаївській області в апеляційній скарзі зазначає, що судом при вирішенні справи порушено норми матеріального та процесуального права. Так, судом не прийнято до уваги вимоги статей 138, 198, 200 Податкового кодексу України щодо необхідності належного підтвердження позивачем фактичного здійснення господарської операції з контрагентами-постачальниками під час визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту. Апелянт також зазначає, що судом не прийнято до уваги практику Вищого адміністративного суду України, пов'язану з вирішенням податкових спорів даної категорії. У зв'язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити оскаржене судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника позивача про залишення постанови суду першої інстанції без змін, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що з 1 по 9 липня 2015 року посадовими особами ДПІ у Центральному районі ГУ ДФС у Миколаївській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ДЖЕМ» з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 1 січня 2014 року по 28 лютого 2015 року.

За результатами перевірки складено акт від 16 липня 2015 року за № 240/14-03-22-05/32754877, в якому, серед іншого, зазначено про порушення позивачем пунктів 138.1, 138.2, пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачем занижено податок на прибуток за 2014-й рік на 59756 грн., а також пунктів 198.1, 198.3 ст. 198, п. 200.4 ст. 200 ПК України, що призвело до завищення суми непогашеного від'ємного значення попередніх звітних (податкових) періодів на кінець поточного звітного (податкового) періоду у лютому 2015 року на 66395 грн..

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 3 серпня 2015 року № , яким ТОВ «ДЖЕМ» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем 59756 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 14939 грн., а також № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за лютий 2015 року на суму 66395 грн..

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачем не доведено фактів порушення ТОВ «ДЖЕМ» норм Податкового кодексу України при формуванні витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, та податкового кредиту протягом перевіреного періоду за господарською операцією з підприємством - контрагентом ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП».

Так, відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України).

Згідно пунктам 138.2, 138.4, 138.6 ст. 138 названого Кодексу у вказаній вище редакції витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

На підставі п. 138.8 названої статті Кодексу собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку (пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138 ПК України).

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Як встановлено матеріалами справи, видами діяльності ТОВ «ДЖЕМ» є, серед іншого, оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, а також вантажний автомобільний транспорт (т. 1 а. с. 16).

При цьому позивачем (Покупець) було укладено з ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП» (Постачальник) договір поставки від 25 листопада 2014 року за № 25/11, відповідно до якого Постачальник (ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП») передає у власність Покупця (позивач) дизельне пальне, а останній - приймає та оплачує вартість поставленого товару згідно накладних. Поставка товару здійснюється на підставі заявок Покупця (т. 2 а. с. 5).

Витрати, понесені позивачем у зв'язку з оплатою товару, отриманого від ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП», віднесено позивачем до складу витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування.

В акті перевірки ДПІ у Центральному районі ГУ ДФС у Миколаївській області зроблено висновок, що позивачем занижено суму податку на прибуток внаслідок віднесення до складу витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, вартості товарів, придбаних у ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП», реальність господарської операцій з яким, на думку посадових осіб контролюючого органу, не доведена. В обґрунтування висновку щодо не підтвердження реальності здійснення позивачем господарської операції з названим вище контрагентом відповідач посилається на дані АІС «АВТОМОБІЛЬ» ДАІ МВС України щодо відсутності транспортних засобів у ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП», а також лист ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві від 24 листопада 2014 року № 93/15/38475132 щодо взаємовідносин зазначеного контрагента за листопад-грудень 2014 року.

Проте, всупереч висновкам відповідача, витрати ТОВ «ДЖЕМ» по названій вище господарській операції з ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП» безпосередньо пов'язані з основною статутною діяльністю позивача та підтверджуються наявними в матеріалах справи первинними документами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 названого Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, витрати за названою вище угодою з ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП» включено позивачем до складу витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, на підставі первинних документів - договору поставки, видаткових та податкових накладних, квитанцій до прибуткових касових ордерів, звітів про використання коштів за період з 1 грудня 2014 року по 16 січня 2015 року, оборотно-сальдової відомості по рахунку позивача за грудень 2014 року, накладної-вимоги на відпуск дизельного палива, а також документів, що підтверджують транспортування придбаного позивачем товару (т. 2 а. с. 5, 7-70, т. 1 а. с. 157-158), оформлених відповідно до наведених вимог чинного законодавства України, що не спростовується висновками акта перевірки.

На спростування доводів апелянта щодо підтвердження перевезення названого вище товару, позивачем надано договір найму (оренди) транспортних засобів та свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, які зазначені в товарно-транспортних накладних на перевезення відповідного пального (т. 1 а. с. 173-176).

При цьому контролюючим органом не доведено фактів безтоварності операції за спірною угодою та обізнаності позивача щодо можливого порушення податкового законодавства його контрагентом.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно п. 16.1 ст. 16 Кодексу платник податків зобов'язаний, зокрема, вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Зі змісту наведених положень Податкового кодексу України вбачається, що обов'язок щодо звітування перед контролюючим органом та сплати податкового зобов'язання покладено на платника податків, яким в даному випадку є ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП». При цьому можливе невиконання таким контрагентом своїх зобов'язань по сплаті податків до бюджету є підставою для відповідальності та тягне негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку (ТОВ «ДЖЕМ») права на віднесення сум витрат до складу валових, якщо останній виконав весь перелік умов щодо підтвердження розміру витрат та їх пов'язаності з господарською діяльністю підприємства.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що на час здійснення спірної господарської операції постачальник товару (ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП») був включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мав свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість. За таких обставин отримувач товару (позивач) не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцем, ні за можливу недостовірність відомостей про нього, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено таке. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, були внесені до нього, то вони вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коли вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Із врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про правомірність включення до складу витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, витрат позивача за названим вище договором з ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП», що свідчить про неправомірне визначення позивачу контролюючим органом зобов'язання з податку на прибуток в сумі 59756 грн. за основним платежем.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно п. 198.2 ст. 198 названого Кодексу (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

На підставі пункту 198.6 статті 198 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Кодексу (у вказаній вище редакції) податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, податкове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 66395 грн. за основним платежем визначено позивачу контролюючим органом у зв'язку зі зменшенням відповідачем підприємству суми витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, за названою вище угодою з ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП».

Оскільки, як зазначено вище, витрати по вказаній угоді правомірно віднесені позивачем до складу витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування, всі розрахунки позивача підтверджені податковими накладними, оформленими у відповідності до вимог чинного законодавства, то і формування позивачем податкового кредиту з включенням до нього суми в 66395 грн. є правомірним.

На підставі частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на приписи наведеної норми процесуального права, при розгляді судом спору щодо правомірності рішення контролюючого органу, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку неправомірності дій іншої компанії підтверджується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини дійшов такого висновку: «... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість і, як наслідок, сплачувати податок на додану вартість повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагента.

Із врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем було додержано встановлений чинним законодавством порядок формування податкового кредиту за спірною господарською операцією. При цьому можливе невиконання контрагентом своїх зобов'язань по сплаті податку до бюджету є підставою для відповідальності та тягне негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у разі, якщо останній виконав весь перелік умов щодо його формування та має належні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Оскільки визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем є необґрунтованим, то і застосування контролюючим органом штрафних (фінансових) санкцій, передбачених ст. 123 Податкового кодексу України, є неправомірним.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення вимог позивача про скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 3 серпня 2015 року № та № , є правильним.

Всупереч доводам апелянта, постанова суду першої інстанції в частині присудження на користь позивача понесених останнім судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 94 КАС України, відповідно до яких якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Апеляційний суд відхиляє посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на відсутність фактів здійснення позивачем господарських операцій з ТОВ «ОФІСТОРГ ГРУП» по придбанню сільськогосподарської продукції, оскільки, як вбачається з акта перевірки, оскарженими по справі податковими повідомленнями-рішеннями відповідача позивачу визначені податкові зобов'язання виключно за господарською операцією ТОВ «ДЖЕМ» з названим контрагентом по договору поставки дизельного палива.

Враховуючи, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі Головного управління ДФС у Миколаївській області залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 10 жовтня 2016 року.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

В.О. Скрипченко