Справа № 808/2434/16
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

808/2434/16

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 року

(14 год. 20 хв.)

Справа № 808/2434/16

м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою Державного підприємства «Запорізький державний авіаційний ремонтний завод «МІГРЕМОНТ» до Державної фінансової інспекції в Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, визнання дій неправомірними,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Запорізький державний авіаційний ремонтний завод «МІГРЕМОНТ» (далі іменується – позивач) звернулось із адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції в Запорізькій області (далі іменується – відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу ДФІ у Запорізькій області про усунення виявлених порушень, викладених в листі від 26.04.2016 р. №08-07-14-14/2355, а дії відповідача щодо відображення в акті ревізії та зазначеному листі необґрунтованих висновків про порушення ДП «ЗДАРЗ» «МІГРЕМОНТ» приписів законодавства – неправомірними.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що при здійснені ревізії не були з’ясовані і доведені обставини, які б свідчили про наявність порушень з боку підприємства, висновки акту ревізії, що покладені в основу вимог про усунення порушень, не відповідають чинному законодавству України та є необґрунтованими. З огляду на викладене, вважає, що вимога, викладена в листі від 26.04.2016 № 08-07-14-14/2355 є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідач адміністративний позов не визнав, у письмових запереченнях від 06.09.2016 вих. № 08-00-17-17/4753 посилається на те, що вимога Держфінінспекції в Запорізькій області від 26.04.2016 № 08-07-14-14/2355 винесена в межах повноважень органів державного фінансового контролю, у спосіб визначений законодавством та відповідно до ст. 244-2 КАС України з урахуванням висновків Верховного Суду України, а відтак є законною. В частині позовних вимог про визнання протиправними дій зазначає, що обов’язковою ознакою дій суб’єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб’єктів відповідних правовідносин і мають обов’язковий характер. Тому, вважає, що судження контролюючого органу про нікчемність окремих угод є висновками контролюючого органу, що не породжують обов’язкових юридичних наслідків. У зв’язку із вищезазначеним, просить у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

У судове засідання 07.09.2016 з’явився представник відповідача.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі іменується – КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд дійшов до висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності представників сторін, на підставі наявних у справі матеріалів, в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 12 та ст. 41 КАС України, у зв’язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з’ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з’ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області, відповідно до п. 1.2.6.1 Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції в Запорізькій області на ІV квартал 2015 року, проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Запорізький державний авіаційний ремонтний завод «Мігремонт» за період з 01.08.2014 по 30.11.2015, про що складено акт від 25.03.2016 № 07-21/1.

Ревізією встановлено, що:

1. в порушення ч. 1, 2 ст. 75 ГК України, п.п. «г» п.п. 138.10.6 п. 138.10 ст. 138 ПК України, абз. 10 п. 13 постанови КМУ «Про стан фінансово-бюджетної дисципліни, заходи щодо посилення боротьби з корупцією та контролю за використанням державного майна і фінансових ресурсів», п. 8 П(с)БО 10 «Дебіторська заборгованість» та ч. 3.9.1 Облікової політики загальному фонду Державного бюджету завдано збитків на загальну суму 4 851 200,28 грн.;

2. в порушення п. 8 П(с)БО 21 «Вплив змін валютних курсів» , п.п. 153.1.3 п. 153.1 ст. 153, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, ч. 3.17.3, ч. 30.20.2 Облікової політики загальному фонду Державного бюджету завдано збитків на загальну суму 3 200 768,45 грн.;

3. в порушення п. 5.1 та п. 7.2 договорів від 15.02.2013 № 50/07-13 та № 50/06-13, ст. 629 ЦК України та ст. 193 ГК України підприємству завдано збитків на суму 142 566,88 грн.;

4. в порушення п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, ч. 5 ст. 75 ГК України підприємству завдано збитків на суму 39 346,53 грн.;

5. в порушення наказів підприємства від 07.12.2011 № 196 «Про використання норм витрат пального на автомобільну техніку, яка знаходиться на балансі ДП «Мігремонт» та від 16.03.2012 № 43 по особовому складу підприємству нанесено збитки на суму 32 689,65 грн.;

6. в порушення п.п. а) п. 15 постанови Ради Міністрів СРСР від 04.12.1981 № 1145 «О порядке и условиях совмещения профессий (должностей)», п. 9, 10,11 розділу VII Правил внутрішнього трудового розпорядку, які є додатком до Колективного договору на 2014 рік та ст.. 151 КЗпП України підприємству завдано збитків на загальну суму 11 947,84 грн.;

7. в порушення ст.. 257, 629 ЦК України, ст. 193 ГК України, п. 5 П (с)БО 10 «Дебіторська заборгованість», ч. 3.9.1 Облікової політики, п. 3 Розділу ІІІ Національного положення (с) БУ 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в балансових рахунках та фінансовій звітності підприємства було занижено дебіторську заборгованість перед ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» в розміоі 2 355 196,65 доларів США.

26.04.2016 листом ДФІ в Запорізькій області за вих. № 08-07-14-14/2355 директору ДП «Запорізький державний авіаційний ремонтний завод «Мігремонт» пред’явлено вимогу про усунення виявлених порушень в установленому законом порядку. Вичерпну інформацію про вжиті заходи з усунення порушення разом з завіреними копіями підтверджуючих первинних, розпорядчих та інших документів надати до Держфінінспекції в Запорізькій області до 27.05.2016.

Позивач, вважаючи протиправною вимогу ДФІ в Запорізькій області від 26.04.2016 № 08-07-14-14/2355 та неправомірними дії відповідача щодо відображення в акті ревізії та у вимозі необґрунтованих висновків, звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 (далі – Положення) Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред’являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов’язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Положенням також установлено, що у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів Держфінінспекція має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями п. 7 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» в редакції, чинній на момент формування вимоги, згідно з якими державній фінансовій інспекції надано право пред’являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

В свою чергу п. 8 ст. 10 вказаного Закону передбачає право державної фінінспекції порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства;

Процедуру проведення інспектування в міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов’язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і у суб’єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів всіх рівнів, державних фондів або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі – підконтрольні установи), а на підставі рішення суду – в інших суб’єктів господарювання визначає Порядок проведення інспектування державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 (далі – Порядок проведення інспектування).

За правилами пункту 2 зазначеного Порядку інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об’єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Так, за правилами пунктів 45, 46 Порядку проведення інспектування у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи органу державної контрольно-ревізійної служби, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об’єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому. Якщо ж вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього – не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об’єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Згідно з пунктом 50 цього Порядку за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред’являти обов’язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

В свою чергу, вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов’язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом пред’явлення вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

У справі, яка розглядається, Державна фінансова інспекція в Запорізькій області пред’явила вимогу про усунення порушень, виявлених під час ревізії позивача.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень, у тому числі правових актів індивідуальної дії.

Аналіз норм законодавства дає підстави дійти висновку, що обов’язкова до виконання вимога державної фінансової інспекції в частині встановлення порушень законодавства, виявлених ревізією та шляхів їх усунення, є правовим актом індивідуальної дії суб’єкта владних повноважень, а отже може бути оскаржена до суду.

Однак, пункти вимоги про усунення порушень від 26.04.2016 № 08-07-14-14/2355 вказують на виявлені збитки та їхній розмір.

Позивачем вказана вимога оскаржується з мотивів відсутності факту заподіяння збитків під час здійснення господарської діяльності.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який буде розглядати такий позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15.04.2014, 13.05.2014, 18.09.2014 та 07.10.2014 (справи № 21-40а14, 21-89а14, 21-332а14 та 21-368а14 відповідно).

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Таким чином, викладена правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права Верховного Суду України є обов'язковою для Запорізького окружного адміністративного суду, та підлягає застосуванню при розгляді вказаної справи.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Тобто, за змістом наведеної норми Конституції України, судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

В свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення , що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Водночас, за відсутності об'єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються із нормами п.1, 8 ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 4, ч.1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах, що має місце лише у тому випадку, коли сталися зміни стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто відбулось припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку в публічно-правових відносинах.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Відтак, дії Державної фінансової інспекції в Запорізькій області, щодо відображення в акті ревізії висновків про порушення чинного законодавства є лише міркуванням посадових осіб відповідача про можливі порушення, і не порушують в даному випадку прав позивача.

Частиною першою статті 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під час судового розгляду справи по суті з’ясовано, що питання про наявність порушення, наявність та розмір збитків тощо, мають бути досліджені судом при розгляді справи за позовом ДФІ в Запорізькій області до підконтрольної установи про стягнення коштів. В даному випадку, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України вказані питання не можуть бути предметом дослідження по вказаній справі.

З наведених вище підстав, суд доходить висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог, а відтак у задоволенні адміністративного позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до статті 94 КАС України судові витрати позивачу не повертаються.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 71, 160, 163, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.С. Лазаренко