Справа № 804/3061/16
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2016-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2016 р. Справа № 804/3061/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1,
секретаря судового засіданняОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач не працевлаштував інвалідів у 2015 році відповідно до встановленого нормативу. Порушення норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підтверджується Звітом про зайнятість і працевлаштування інвалідів Форми 10-ПІ від 05.02.2016р. Невиконання нормативу у працевлаштуванні одного інваліда супроводжується накладенням адміністративно-господарських санкцій. Відповідач до 15.04.2016 р. повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу. Оскільки зазначену суму санкцій відповідачем не сплачено, утворилась заборгованість, яка наразі залишається не погашеною, що зумовило звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.05.2016 відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду на 23.06.2016 на 14:15.
У судовому засіданні 23.06.2016 представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити його повністю.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю. В обґрунтування своєї позиції спирався на письмові заперечення на адміністративний позов та зазначив, що доводи позивача про невиконання відповідачем нормативу працевлаштування інвалідів необґрунтовані та безпідставні, оскільки товариством створені всі організаційні передумови для забезпечення соціального захисту інвалідів та постійно ведеться робота з працевлаштуванням інвалідів. Окрім того, протягом 2015 року відповідач надавав до Бабушкінського районного центру зайнятості звіти про наявність вакансій, складені за формою №3-ПН, розміщував оголошення в засобах масової інформації. Проте, працевлаштувати інваліда відповідно до встановленого нормативу у 2015 році було неможливо з обєктивних причин і відповідач не має нести відповідальність за незайнятість створеного робочого місця для особи з обмеженими можливостями. Тому підстави для задоволення позову відсутні.
Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно з витягом з ЄДРПОУ від 27.05.2016 основний вид діяльності за КВЕД: 46.69 оптова торгівля іншими машинами й устаткуванням.
Судом встановлено, що на ПАТ «Електропромислова компанія» як на роботодавця покладено обов'язок щорічно подавати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про зайнятість і працевлаштування інвалідів.
05 лютого 2016 року ПАТ «Електропромислова компанія» подано звіт №10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік.
Згідно з розрахунком суми позову (а.с.8), наданим позивачем, ПАТ «Електропромислова компанія» не виконало норматив у працевлаштуванні 1-ої особи з обмеженим можливостями, що стало підставою для нарахування адміністративно-господарських санкцій у розмірі 22 427,67грн.
Станом на 16.04.2016 року відповідачем не сплачено суму адміністративно-господарських санкцій у розмірі 22 427,67грн. за невиконання нормативу працевлаштування 1 особи-інваліда у 2015 році.
В статті 43 Конституції України задекларовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.91 N 875-ХІІ (далі - Закон №875).
Частинами 1,2 ст. 17 Закону №875 передбачено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.
Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.
Частиною 3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частинами 1-2 ст.19 Закону №875 для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
При цьому, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.
Згідно з ч.7 ст.19 Закону №875 порядок реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, строки подання йому звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, контролю за виконанням нормативів робочих місць та перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо їх реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, подачі щорічного звіту, а також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування затверджений постановою Кабінету Міністрів України №70 від 31 січня 2007 року "Про реалізацію статей 19 та 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі Порядок №70).
Згідно з пунктом 2 Порядку №70 звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.
Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.
У відповідності до частини 1 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Відповідно до ч. ч. 3-4 статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.
Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
01 січня 2013 року набув чинності Закон України «Про зайнятість населення» №5067-VI №5067 (далі Закон №5067).
Згідно з ч.2 ст. 14 Закону № 5067-VI роботодавці можуть звернутися за сприянням для працевлаштування даної категорії громадян до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.
Згідно з п.4 ч.3 ст.50 Закону №5067 роботодавці зобов'язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
На виконання пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» №5067-VI наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31 травня 2013 року затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».
Так, пунктом 2.1 цього Порядку №316 від 31.05.2013 р. передбачено, що така форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
Підпунктом 3.1.3 пункту 3.1 даного Порядку визначено, що у звіті №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у пункті 3 вказується кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню та зазначаються категорії таких громадян, зокрема, інваліди.
У разі якщо роботодавець планує укомплектувати вакансію самостійно, без допомоги служби зайнятості, він також зобов'язаний подати форму №3-ПН, при цьому, згідно з пунктом 2.2.6 Порядку подання цієї звітності, зазначивши у ній, що не потребує укомплектування вакансії за сприянням служби зайнятості. У випадку якщо вакансія передбачена штатним розписом, роботодавець має подавати інформацію за формою №3-ПН до внесення відповідних змін у штатний розпис (лист Міністерства соціальної політики України від 21.08.2013 року).
Отже, в контексті прийнятого Закону України «Про зайнятість населення» №5067-VI та затвердженого Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» на роботодавців покладено обов'язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття такої (их) вакансії(й).
За правилами, визначеними ст.20 Закону №875 підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.
Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів).
Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.
Водночас, в силу положень статті 238 Господарського кодексу України до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, та за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.
Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, за статтею 218 цього Кодексу, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Відтак, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.
Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.
Відповідно до п. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно до ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Згідно до ч. 3 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Оцінюючи усі докази, досліджені судом, у їх сукупності, суд приходить до такого висновку.
Законодавець чітко визначив, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобовязані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, та в разі не виконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.
При цьому, Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.
З огляду на викладене, обовязок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.
Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку господарюючих субєктів.
Єдиним належним доказом, який свідчить про інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є звіт форми № 3-ПН.
При цьому, на відміну від положень Закону України «Про зайнятість населення» від 01 березня 1991 року №803-XII, який діяв до 01 січня 2013 року, у Законі від 05 липня 2012 року №5067-VI не передбачено обов'язку щомісячно подавати звітність за формою №3-ПН.
В ході судового розгляду справи встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за звітом відповідача форми №10-ПІ у 2015 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за рік склала 30 осіб; штатних працівників, яким встановлена інвалідність, на підприємстві фактично не працювало; кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 1 особа.
Тобто, не виконано норматив у працевлаштуванні 1 особи-інваліда.
Між тим, матеріалами справи підтверджено, що відповідач протягом 2015 року здійснював ряд заходів з метою виконання нормативу працевлаштування інвалідів, а саме: неодноразово інформував протягом звітного року центр зайнятості про наявність вільних вакансій з наданням відповідної характеристики вакантного місця (звітність форми №3-ПН); створив на підприємстві Постійнодіючу комісію з атестації звичайних робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів на ПрАТ «Електропромислова компанія» на 2015 рік, створив та атестував звичайні робочі місця, призначені для працевлаштування інвалідів (Висновок про атестацію звичайних робочих місць інвалідів на ПрАТ «Електропромислова компанія» на 2015 рік); неодноразово розміщував оголошення про вакантні місця згідно з атестованими робочими місцями для інвалідів на підприємстві в газеті «Работа плюс зарплата».
До того ж, згідно з листа Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 15.06.2016 за вих. №12/04-2203 щодо видачі направлень на працевлаштування на ПрАТ «Електропромислова компанія», обласний центр зайнятості підтвердив, що «…за даними районних центрів зайнятості м. Дніпра протягом 2015 року 24 особи отримали направлення на працевлаштування на посаду «менеджер (управитель) із збуту» до ПрАТ «Електропромислова компанія».
Із загальної кількості направлених осіб:
-10 осіб не мають інвалідність, але під час пошуку вакансій в загальнодержавній базі даних цим особам була підібрана зазначена вакансія та вони виявили бажання її отримати. Так як на зазначену вакансію необхідно направити особу з інвалідністю, то фахівцем з працевлаштування в електронній базі, під час прийому, було заповнено поле причини відмови по направленню «не відповідає вимогам» та безробітні на підприємство не направлялись;
-6 осіб з інвалідністю, під час прийому у центрі зайнятості, особисто відмовились від направлення на працевлаштування (підприємство не відвідували);
-7 осіб з інвалідністю, які отримали направлення та відвідали зазначене підприємство, мають відповіді роботодавця «не відповідає вимогам», що підтверджено корінцями направлень з печаткою підприємства;
-1 особа з інвалідністю, ОСОБА_5, за направленням Лівобережного РЦЗ м. Дніпра була працевлаштована менеджером (управителем) із збуту на вищезазначене підприємство з 25.05.2015, про що свідчить заповнений керівником підприємства корінець направлення на працевлаштування…».
Згідно із особистою заявою на імя Генерального директора ПрАТ «Електропромислова компанія» про прийняття на посаду менеджер зі збуту та відповідним наказом №6-к від 25.05.2015, ОСОБА_5 (інвалід третьої групи згідно з довідкою МСЕК серії 10 ААА №565084) була прийнята на посаду менеджера зі збуту ПАТ «Електропромислова компанія» з 25.05.2015 з окладом згідно із штатним розписом.
Однак, ОСОБА_5 25 травня 2015 не приступила до виконання обовязків та за власним бажанням відмовилась від працевлаштування на підприємстві відповідача.
З урахуванням фактичних обставин у даній справі, суд вважає, що вина відповідача у невиконанні нормативу працевлаштованих інвалідів у 2015 році відсутня.
Відповідач здійснив усі можливі та передбачені законом дії на виконання нормативу згідно із Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Сам факт відсутності працевлаштованих інвалідів у відповідача відповідно до встановленого нормативу не є безумовною ознакою правопорушення, допущеного з боку відповідача, та підставою для відповідальності такого субєкта господарювання у вигляді адміністративно-господарських санкцій.
За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у справі не стягуються.
Керуючись ст. ст. 11, 50, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства «Електропромислова компанія» про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 22 427,67 грн. відмовити повністю.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 29 червня 2016 року.

Суддя ОСОБА_1