Справа № 815/1047/16
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/1047/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Біляївської районної державної адміністрації Одеської області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа: Голова профспілки Біляївської районної державної адміністрації Одеської області Паладійчука Віталія Валерійовича, про визнання протиправним та скасування розпорядження від 15.02.2016 року № 83/к-2016, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, треті особи голова профспілки Біляївської районної державної адміністрації Одеської області Паладійчук В.В., в якому просив визнати не правомірним та скасувати розпорядження відповідача №83/к-2016 від 15.02.2016 року «Про звільнення ОСОБА_2.»; поновити його на посаді начальника юридичного відділу апарату Біляївської районної державної адміністрації Одеської області; стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 50000 гривен.

Позивач зазначив, що з 19.03.2010 року він працював в Біляївській районній державній адміністрації Одеської області на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату районної державної адміністрації відповідно до розпорядження РДА від 19.03.2010 року № 50/к-2010. Розпорядженням РДА від 03.08.2012 року №102/к-2012 переведений на посаду начальника юридичного відділу апарату районної державної адміністрації.

Розпорядженням РДА від 15 лютого 2015 року № 83/к-2016 його звільнено з посади у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України.

Зазначений наказ про його звільнення він вважає незаконним, оскільки відповідач не повідомив про вищезазначене звільнення первинну профспілкову організацію у встановлений законом термін та не запропоновано іншої рівнозначної посади.

Відповідачем порушені вимоги ст. 43 КЗпП України щодо розірвання трудового договору з підстав передбачених п.1 ст.40, яке може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах п'ятнадцятиденного строку.

В позові ОСОБА_2 зазначив, що згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді трудових спорів, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, необхідно з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації праці, зокрема, ліквідація, реорганізація установи, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Також позивач зазначив, що дії відповідача порушили його права на працю, завдали йому моральних страждань, оскільки він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, йому важко забезпечувати себе та близьких. Моральну шкоду він оцінив у 50000 гривень.

Представники відповідача позов вважали необґрунтованим, в тому числі посилаючись на письмові заперечення по справі.

Третя особа Паладійчук В.В. до судового засідання не з'явився, був повідомлений про день, час місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, з'явився у судове засідання 31.03.2016 року та підтримав позовні вимоги позивача.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області №83/к-2016 від 15.02.2016 року «Про звільнення ОСОБА_2.». Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника юридичного відділу апарату Біляївської районної державної адміністрації Одеської області. Стягнуто з Біляївської районної державної адміністрації Одеської області середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 15.02.2016 року по 24.06.2016 року у сумі 21339, 90 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника юридичного відділу апарату Біляївської районної державної адміністрації Одеської області та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 4 979,31 грн.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на зазначену постанову, просить її змінити та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Біляївська районна державна адміністрація Одеської області також звернулась з апеляційною скаргою на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Біляївської районної державної адміністрації Одеської області підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Вирішуючи справу суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем у порушення вимог ст. 43 КЗпП України було звільнено позивача без отримання попередньої згоди Біляївської районної організації профспілки працівників державних установ України.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися із вищенаведеним висновком суду, виходячи з наступних обставин.

Як вбачається з повідомлення Біляївської районної організації профспілки працівників державних установ України від 07.06.2016 року № 05, вирішено відмовити у згоді на звільнення ОСОБА_2 з посади начальника юридичного відділу апарату районної державної адміністрації відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відмова обґрунтована тим, що роботодавцем Біляївською районною державною адміністрацією порушено вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні профспілки, їх права та гарантії діяльності», ч. 2 ст. 40, ч. 1, 2ст. 42, ст. 43, ч. 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки роботодавцем було попереджено ОСОБА_2 про наступне звільнення 01.12.2015 року, але одночасно не було запропоновано іншої роботи. Роботодавцем також не вживалось заходів щодо працевлаштування ОСОБА_2 за його згодою на іншу роботу, при цьому на момент звільнення були вакантні 22 посади. Крім того, роботодавцем не було подано обґрунтованого подання на звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів не бере до уваги вказане повідомлення профспілки, оскільки його зміст не відповідає встановленим обставинам та спростовується матеріалами даної адміністративної справи.

Відповідно до розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області «Про затвердження структури Біляївської районної державної адміністрації Одеської області» від 12.10.2015 року № 528/РА-2015 (том 1 а.с. 41) скорочено посаду начальника юридичного відділу апарату районної державної адміністрації, яку обіймав ОСОБА_2 Крім того, цим же розпорядженням замість скороченої посади начальника юридичного відділу було введено нову посаду - завідувача юридичного сектору апарату районної державної адміністрації.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що ОСОБА_2, як начальником юридичного відділу, було особисто завізовано проект вищевказаного розпорядження.

01.12.2016 року на підставі вказаного розпорядження від 12.10.2015 року №528/РА-2015 голови державної адміністрації ОСОБА_2 було попереджено про наступне звільнення із займаної посади не раніше ніж через два місяці згідно з пунктом 1 ст. 40 КЗпП України (том 1 а.с. 10).

01.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся до голови Біляївської РДА із заявою, в якій просив ознайомити його з розпорядженням про звільнення з займаної посади та у встановленому порядку видати трудову книжку (том 1 а.с. 50).

04.02.2016 року позивач звернувся з іншою заявою до голови Біляївської РДА, в якій просив ознайомити його з розпорядженням про звільнення та у встановленому порядку запропонувати іншу посаду (том 1 а.с. 52).

05.02.2016 року керівником апарату Біляївської РДА ОСОБА_2 було надано письмову пропозицію зайняття посади завідувача юридичного сектору апарату райдержадміністрації, на що позивач погодився та зафіксував свою згоду власним підписом. Після цього ОСОБА_2 заявив, що взагалі не вважає продовжувати працювати в Біляївській РДА Одеської області та в даний час знаходиться на лікарняному, а 12.02.2016 року, коли він вийде на роботу з лікарняного, він звільниться за переводом на іншу роботу на інше підприємство. ОСОБА_2 також заявив, що до керівництва Білявської РДА жодних претензій у нього немає.

Зазначені обставини підтверджуються Актом від 05.02.2016 року, складеним керівником апарату Біляївської РДА, начальником відділу організаційно-кадрової роботи апарату Біляївської РДА, головним спеціалістом відділу організаційно-кадрової роботи апарату Біляївської РДА, начальником відділу діловодства та контролю апарату, позаштатним радником з юридичних та кадрових питань, затвердженим головою Біляївської РДА Одеської області, а також пропозицією щодо працевлаштування від 05.02.2016 року з відмітками ОСОБА_2 спочатку про його згоду на зайняття посади завідувача юридичного сектору апарату райдержадміністрації, а потім незгоду, засвідченими його підписами (том 1 а.с. 57).

Того ж дня, 05.02.2016 року, ОСОБА_2 звернувся до голови Біляївської райдержадміністрації із заявою, в якій просив залишити без розгляду всі раніше подані ним заяви (том 1 а.с. 60).

12.02.2016 року ОСОБА_2 подано заяву про звільнення з займаної посади згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, з 12.02.2016 року.

15.02.2016 року головою Біляївської РДА було винесено розпорядження про звільнення ОСОБА_2 з 15.02.2016 року з посади начальника юридичного відділу апарату районної державної адміністрації, при цьому самим ОСОБА_2 було завізовано проект розпорядження про його звільнення (том 1 а.с. 69).

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що при звільненні ОСОБА_2 відповідачем було повністю дотримано вимоги трудового законодавства України, заздалегідь попереджено про звільнення з посади, належним чином запропоновано нові посади, які були створені замість скорочених.

Крім того, позивач сам звернувся із заявою про його звільнення з займаної посади, на пропозиції працевлаштування відповів відмовою, заявивши про небажання у подальшому працювати у Біляївській РДА.

Колегія суддів не бере до уваги висновок профспілки працівників державних установ від 07.06.2016 року про відмову у згоді на звільнення ОСОБА_2 з посади начальника юридичного відділу апарату РДА, оскільки на час проведення засідання профспілкового комітету Біляївської районної організації профспілки працівників державних установ України (06.06.2016 року) ОСОБА_2 вже майже як чотири місяці був звільнений з цієї посади, а сама посада скорочена.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

04.04.2016 року відбулась зустріч, на якій голова Біляївської РДА Жумаділов А.К. звернувся до ОСОБА_2 з питанням про те, що у день звільнення з посади 15.02.2016 року останній не мав жодних претензій та заперечень щодо його звільнення, на що ОСОБА_2 відповів, що після звільнення він передумав та наполягав на його поновленні на посаді саме начальника юридичного відділу Біляївської РДА. Оскільки посада начальника юридичного відділу скасована, голова Біляївської РДА надав пропозицію ОСОБА_2 про зайняття посади завідуючого юридичного сектору апарату райдержадміністрації, на що ОСОБА_2 відповів відмовою. Також ОСОБА_2 уточнив, що бажає бути поновленим на роботі лише на посаді саме начальника юридичного відділу апарату Біляївської РДА Одеської області.

Вказані обставини підтверджуються актом від 04.04.2016 року, затвердженим головою Біляївської РДА (том 1 а.с. 219).

Тобто, відповідач вже на стадії судового розгляду спору намагався мирно вирішити спір з позивачем, однак останній зацікавленості в цьому не проявив, а навпаки наголошував на поновленні його саме на посаді начальника юридичного відділу, яка була скорочена, відмовився від запропонованої йому новоствореної посади завідувача юридичним сектором апарату Біляївської РДА та від усіх інших запропонованих йому посад.

Вирішуючи справу суд апеляційної інстанції враховує те, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції у судовому засіданні в якості свідків були допитані громадяни ОСОБА_5 (том 2 а.с. 140 - присяга свідка), ОСОБА_6 (том 2 а.с. 137 - присяга свідка), якими були надані свідчення про те, що у день звільнення (15.02.2016 року) ОСОБА_2 заходив до них та говорив про те, що нарешті він звільняється з державної служби та знайшов нову роботу, на якій йому будуть платити заробітну плату в розмірі 3 000 доларів США. Також у день звільнення позивач уточнював розрахунок компенсації за невикористані ним дні відпустки та не висловлював жодних заперечень щодо його звільнення. Однак зазначені пояснення свідків, які склали присягу свідка та були попереджені про кримінальну відповідальність передбачену ст.ст. 384-385 КК України, не були висвітлені в оскаржуваній постанові

Крім того, судом першої інстанції не була надана оцінка й тому факту, що відповідно до довідки Біляївського районного центру зайнятості ОСОБА_2 після його звільнення (як він вважає незаконного) встав на облік саме як безробітний та отримує допомогу по безробіттю відповідно до чинного законодавства, що також свідчить про визнання ним його звільнення законним.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 звертає увагу судів на те, що при розгляді трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, вони зобов'язані з'ясувати: чи дійсно мало місце скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано роботодавцем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що роботодавець не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджували його за два місяці про наступне вивільнення.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та заслухавши пояснення сторін у справі, колегія суддів приходить до висновку, що в діях відповідача стосовно звільнення ОСОБА_2 не вбачається порушень діючого трудового законодавства України.

Крім того, колегія суддів вважає за доцільне зробити наголос на наступному.

Позивач ОСОБА_2 є кваліфікованим юристом, з березня 2010 року обіймав посаду головного спеціаліста юридичного відділу апарату районної державної адміністрації, з серпня 2012 року переведений на посаду начальника юридичного відділу, тобто є юридично обізнаною особою. Проте, його поведінка свідчить про намагання не вирішити спір з Біляївською РДА, а будь-яким чином затягнути його вирішення, що виражається, зокрема, у наполяганні на поновленні саме на скорочену посаду, що є вочевидь неможливим оскільки такої посади на сьогодні не існує, а також неодноразове подання та подальше відкликання власних заяв, надання згоди на переведення на нову посаду та відмова від неї в подальшому, тощо.

Враховуючи всі викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 був звільнений правомірно, без будь-яких порушень трудового та іншого законодавства України, а викладені позивачем обставини в якості обґрунтування заявлених позовних вимог є надуманими та не відповідають фактичним обставинам справи. У зв'язку з чим підстав для визнання неправомірним та скасування розпорядження Біляївської РДА №83/к-2016 від 15.02.2016 року «Про звільнення ОСОБА_2.», а також поновлення його на посаді, яка була скорочена, та стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - не вбачається.

За таких обставин суд апеляційної інстанції залишає без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 та задовольняє апеляційну скаргу Біляївської РДА скасовуючи постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і, крім того, судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалене судове рішення на підставі вимог ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 202; 205; 207; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Біляївської районної державної адміністрації Одеської області задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року скасувати, ухвалити у справі №815/1047/16 нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 10.10.2016 року.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: А.В.Крусян