Справа № 161/2031/16-а 2-а/161/148/16
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2016-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 р. Справа № 876/5048/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2016 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської клінічної лікарні, Волинського обласного наркологічного диспансеру про визнання недійсним висновку,-

В С Т А Н О В И В:

17.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Луцької міської клінічної лікарні, Волинського обласного наркологічного диспансеру, в якому просив визнати протиправними дії лікарів Луцької міської клінічної лікарні щодо проведення 22.10.2015 року огляду позивача на стан сп'яніння та визнання недійсною виписки з історії хвороби № 17980 від 29.10.2015 року в частині вказівки про стан сп'яніння, визнати недійсним та скасувати висновок Волинського обласного наркологічного диспансеру щодо наявності у позивача стану сп'яніння.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22.10.2015р. сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес бенц-спрінтер» під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Опель Вектра», під керуванням позивача. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач втратив свідомість і його непритомного доставили до клінічної лікарні, де оглянули і відібрали зразки крові для визначення алкоголю. Однак, Луцька міська клінічна лікарня не має повноважень на проведення огляду особи на стан сп'яніння та лабораторного дослідження, а тому висновок щодо результатів медичного огляду є недійсним. Крім того, висновок Волинського обласного наркодиспансеру, складений з порушенням та не відповідає Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння, або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 09.09. 2009р. №400/666.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2016 року провадження у справі закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у даних спірних відносинах відповідачі не мають статусу суб'єкта владних повноважень і не здійснюють владних управлінських функцій стосовно позивача, даний спір не є публічно - правовим та його не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 22.10.2015 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес бенц-спрінтер» під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Опель Вектра», під його керуванням .

Луцькою міською клінічною лікарнею було оглянуто позивача і взято зразки крові для визначення алкоголю, що зазначено у виписці з історії хвороби № 17980 від 29.10.2015 року(а.с.10).

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Луцької міської клінічної лікарні, Волинського обласного наркологічного диспансеру про визнання недійсним висновку щодо результатів медичного огляду на стан сп'яніння.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Стаття 55 Конституції гарантує кожному право на захист своїх прав і свобод у суді, а також на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Дана норма не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, а тому встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії та бездіяльність.

При визначенні кола правових актів, що можуть бути оскаржені до адміністративних судів, необхідно виходити з принципу, що жоден правовий акт (нормативний чи індивідуальний) не повинен бути виведеним з-під контролю судів на предмет конституційності, законності цього акта чи його відповідності правовому акту вищої юридичної сили. Цей принцип логічно випливає зі згаданого вище конституційного положення, яке поширює юрисдикцію судів на всі правовідносини, що виникають в Україні. Для визначення предмету оскарження у цій категорії адміністративних справ необхідно з'ясувати зміст поняття "рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень". Під рішеннями суб'єкта владних повноважень у контексті положень КАСУ слід розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Нормативно-правові акти - рішення, дію яких поширено на невизначене або визначене загальними ознаками коло осіб і які призначені для неодноразового застосування щодо цього кола осіб. Правові акти індивідуальної дії - рішення, які є актом одноразового застосування норм права і дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації Як зазначив Конституційний Суд України, за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію. Усі рішення суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом. Бездіяльність суб'єкта владних повноважень - пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Колегія суддів зазначає, що з наведених норм права слідує, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушено його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність мають бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Водночас, висновок медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю та стану сп'яніння не породжує для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на його права та обов'язки. Він лише фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства.

Таким чином, оскаржений позивачем висновок щодо результатів медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю та стану сп'яніння неможливо вважати рішенням, що породжує, змінює або припиняє права та обов'язки позивача у сфері публічно-правових відносин, а відтак він не підпадає під дію ст. 17 КАС.

Окрім вказаного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Виключний перелік категорій спорів з участю суб'єкта владних повноважень, на які поширюється компетенція адміністративних судів, щодо вирішення адміністративних справ визначено у ч.1 ст. 17 КАС України.

За змістом п.7 ч.1 ст. 3 КАС України суб'єкт владних повноважень - це органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Враховуючи зазначене вище, Луцька міська клінічна лікарня, Волинський обласний наркологічний диспансер не є органами державної влади, у спірних правовідносинах не здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, заявлені позовні вимоги мають приватно-правовий характер, в заявленому спорі відповідачі не виступають суб'єктами владних повноважень.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 199, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2016 року про закриття провадження у справі № 161/2031/16-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.Я. Качмар

Повний текст ухвали

виготовлений та підписаний

06.10.2016 року