Справа № 823/630/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/630/16 Головуючий у 1-й інстанції: Орленко В.І.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 27 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про стягнення одноразової грошової допомоги та компенсації за затримку розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Черкаській області (далі - Відповідач, ГУ НП у Черкаській області) про:

- стягнення одноразової грошової допомоги у розмірі 59 850,00 грн.;

- стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 21 687,24 грн.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 27.07.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на момент звільнення Позивач не набув права на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», підстави для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Наголошує на суперечливості висновків суду першої інстанції щодо відсутності у Позивача права на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки у встановленому законом порядку Апелянту встановлено інвалідність, пов'язану з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась за їх відсутності у відкритому судовому засіданні без фіксування останнього за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивач з 19.10.1998 року проходив службу в органах внутрішніх справ (а.с. 9).

Наказом ГУ НП в Черкаській області від 18.02.2016 року №25 о/с майора поліції ОСОБА_2 було звільнено з посади старшого інспектора Уманського відділення поліції Уманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області з 18.02.2016 року на підставі п. 2 ст. 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 6). Крім того, у наведеному наказі зафіксовано, що вислуга років на день звільнення складає: календарна - 19 років 02 місяці 25 днів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА №200858 (а.с. 7) Позивачу з 25.04.2016 року було встановлено безтерміново ІІ групу інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

За наслідками розгляду заяви Позивача Відповідач листом від 13.05.2016 року №С-186/05/12/9-2016 (а.с. 11) повідомив останнього, що оскільки приписи затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей набрали чинності у редакції від 02.03.2016 року набрали чинності з 12.03.2016 року, вони поширюються на поліцейських, звільнених зі служби після 12.03.2016 року. У зв'язку з викладеним, ГУ НП в Черкаській області, зазначивши, що ОСОБА_2 було звільнено з посади до набрання чинності Порядком №393, підстави для виплати одноразової вихідної допомоги відсутні.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 9, 9-1, 12, 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою КМ України від 17.07.1992 року №393, прийшов до висновку, що оскільки Позивач не набув права на пенсію у відповідності до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки немає необхідної вислуги, а інвалідність встановлена останньому після звільнення з органів Національної поліції, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п'яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Зі змісту наведеної норми випливає висновок, що право виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби набувають, зокрема, особи офіцерського складу, які мають право на пенсію за Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я.

При цьому, судовою колегією враховується, що Закон, встановлюючи необхідною умовою для отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення набуття особою право на пенсію за вказаним Законом, не містить застережень, право на яку пенсію у такої особи повинно виникати.

Так, зі змісту положень ст. 1 Закону вбачається, що останнім передбачено три види пенсій: довічна пенсія за вислугу років; пенсія по інвалідності; пенсія у разі втрати годувальника.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, календарна вислуга років на момент звільнення Позивача складала 19 років 02 місяці 25 днів, що в силу приписів абз. 7 п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону не дає ОСОБА_2 право на призначення пенсії за вислугою років, оскільки пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше.

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до ст. 18 Закону пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства.

Приписи ст. 19 Закону визначають, що групи і причини інвалідності, а також час її настання встановлюються медико-соціальними експертними комісіями, які діють на підставі положення про них, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Залежно від ступеня втрати працездатності інваліди поділяються на три групи.

При цьому, згідно ст. 20 Закону залежно від причини інвалідності інваліди з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом поділяються на такі категорії: а) інваліди війни - при настанні інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю у бойових діях у мирний час, а також інші особи, зазначені у статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; б) інші інваліди з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - при настанні інвалідності внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби (службових обов'язків), або внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивачу 25.04.2016 року було встановлено безстроково ІІ групу інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним із проходженням служби в органах внутрішніх справ. Тобто, інвалідність була встановлена ОСОБА_2 не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, що, в силу приписів ст. 18 Закону, надає останньому право на отримання пенсії за його положеннями.

Посилання суду першої інстанції на приписи ст. 26 Закону як на обставину, що виключає право на пенсію Позивача за вказаним Законом, судова колегія вважає помилковим, оскільки положеннями даної статті регламентовані строки призначення і виплати пенсій по інвалідності, а не умови її призначення (ст. 18 Закону).

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість твердження Апелянта про наявність в останнього права на пенсію по інвалідності за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та на отримання згідно положень вказаного Закону одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому, судовою колегією враховується, що відповідно до абз. 3 п. 15 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням суду першої інстанції про безпідставність посилання Відповідача на відсутність механізму виплати одноразової грошової допомоги при звільнення зі служби на момент звільнення Позивача, оскільки, за умови наявності права на її отримання за Законом до спірних правовідносин підлягала застосуванню постанова Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - Порядок №393).

Так, згідно абз. 2 п. 10 Порядку №393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зі змісту наведених норм випливає беззаперечний висновок, що особи офіцерського складу, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та звільнені зі служби за станом здоров'я, мають право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Відтак, зважаючи, що згідно довідки ГУ НП у Черкаській області від 07.06.2016 року №328 (а.с. 26) розмір місячного грошового забезпечення Позивача складав 6 300,00 грн., а також враховуючи, що вислуга Позивача складає 19 повних календарних років, ОСОБА_2 підлягає нарахуванню та виплаті сума грошового забезпечення у розмірі 59 850,00 грн. (6 300,00 грн. х 50% х 19 років).

Отже, з урахуванням наведеного та зважаючи на встановлене вище право Позивача на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Особливості праці членів кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Судом апеляційної інстанції враховується, що ні Законом України «Про Національну поліцію», ні Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ Української РСР від 29.07.1991 року №114 не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному випадку територіальним органом Національної поліції) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовано дане питання й іншими нормативними актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків виплати одноразового грошового забезпечення при звільненні з органів внутрішніх справ, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Наведений висновок, поряд з іншим, узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 16.09.2015 року у справі №К/9991/58928/11.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Крім того, у випадку наявності спору щодо належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у ст. 117 КЗпП України відшкодування у випадку вирішення спору на користь працівника.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.

Крім того, у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16 Верховний Суд України зазначив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Отже, враховуючи, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріалами справи не підтверджується проведення розрахунку з Позивачем при звільненні останнього, колегія суддів вважає, що Відповідачем було допущено порушення приписів ст. ст. 116, 117 КЗпП України в частині строків виплати одноразового грошового забезпечення при звільненні з органів Національної поліції через хворобу.

При цьому, оскільки на момент вирішення справи доказів проведення відповідного розрахунку ГУ НП в Черкаській області надано не було, судова колегія приходить до висновку, що час затримки виплати слід обраховувати з 19.02.2016 року за правилами ст. 117 КЗпП України по 04.10.2016 року.

Згідно довідок від 18.03.2016 року №165 (а.с. 10) та від 07.06.2016 року №328 (а.с. 26) середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_2, розрахований відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», становить 205,77 грн. ((6 457,50 + 6 300,00) / 62). При цьому, оскільки на виконання вимог ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2016 року Відповідачем не було надано довідку про розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_2, розрахунок такого розміру судом було проведено самостійно з урахуванням наявних у матеріалах справи довідок. У зв'язку з чим судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ГУ НП у Черкаській області на користь Позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 47 121,33 грн. (229 днів х 205,77 грн.).

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що оскільки судом першої інстанції при вирішенні даного спору було помилково застосовано невірні норми матеріального права, що спричинило прийняття невірного рішення про відсутність у Позивача права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, оскаржувана постанова суду підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а постанову суду - скасувати.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 27 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про стягнення одноразової грошової допомоги та компенсації за затримку розрахунку при звільненні - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Черкаській області (18036, м. Черкаси, вул. Смілянська, 57, ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) одноразове грошове забезпечення при звільненні з органів внутрішніх справ у розмірі 59 850 (п'ятдесят дев'ять тисяч вісімсот п'ятдесят) гривень.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Черкаській області (18036, м. Черкаси, вул. Смілянська, 57, ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 47 121 (сорок сім тисяч сто двадцять одну) гривня 33 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.