Справа № 803/438/16
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 р. Справа № 876/4579/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Каралюса В.М.,

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року у адміністративній справі №803/438/16 за позовом ОСОБА_1 до Нововолинського міського суду Волинської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області треті особи Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Нововолинського міського суду Волинської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області треті особи Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання протиправними наказів Нововолинського міського суду від 18.12.2015 року №51/02-04 «Про відрахування зі штату суду» та від 25.12.2015 року №53/02-04 «Про припинення доплат», зобовязати Нововолинський міський суд видати наказ про відрахування зі штату суду 28.12.2015 року та виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за період роботи 21.12.1999 року по 21.12.2002 року тривалістю 45 календарних днів, компенсацію за невикористану відпустку 1 календарний день за період роботи з 21.12 по 28.12.2015 року, вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою роботою, зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Волинській області нарахувати та виплатити позивачу: щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 60 відсотків посадового окладу, компенсацію за невикористану відпустку, за період роботи 21.12.1999 року по 21.12.2002 року тривалістю 45 календарних днів, компенсацію за невикористану відпустку 1 календарний день за період роботи з 21.12 по 28.12.2015 року, вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою роботою, перерахувати та виплатити недоплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності за період листопад-грудень 2015 року в розмірі 100% середньої заробітної плати з врахуванням доплат за вислугу років, 66656,85 грн. за затримку виплати розрахункових з 29.12.2015 року по 01.04.2016 року.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Зокрема посилається на те, що відмова відповідача порушує його права, визначені Конституцією України, оскільки на момент звернення із заявою про відставку він мав право на отримання грошової допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат відповідно до положень ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Просить постанов суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. що 21 грудня 1992 року позивач був призначений на посаду судді Нововолинського міського суду Волинської області згідно з наказом управління юстиції Волинської обласної державної адміністрації №253.

18.03.2015 року ОСОБА_1 подано заяву про відставку відповідно до п.9.ч.5 статті 126 Конституції України.

Постановою Верховної ради України від 12.11.2015 року №788-VIII Про звільнення суддів» позивача звільнено із посади судді у звязку з виходом у відставку.

Наказом голови Нововолинського міського суду від 18.12.2015 року № 51/02-04 «Про відрахування за штату суду ОСОБА_1В.», позивача відраховано із штату суду з 28.12.2015 року. Пунктом 2 вказаного наказу зобовязано виплатити компенсацію за невикористану відпустку за 1 календарний день.

Наказом голови Нововолинського міського суду від 25.12.2015 року №53/02-04 «Про припинення доплат» ОСОБА_1В.» припинено виплату доплати за вислугу років в розмірі 60% із 13.11.2015 року.

Як видно із платіжного доручення №2034 від 29.12.2015 року, всі належні до виплати при розрахунку позивачу були здійснено.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що відповідачі діяли в межах своїх повноважень та відповідності до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційного суду вважає висновки суду першої інстанції вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Згідно з ч. 2 ст. 47 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №58 від 29 липня 1993 року, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника.

Із наказів про надання відпусток, табелів обліку робочого часу, листків непрацездатності видно, що позивач перебував у відпустці та на лікарняному до 27.12.2015 року 28.12.2015 року у нього був робочий день.

Норми чинного законодавства визначають, що в день звільнення працівнику повинно бути видано наказ про звільнення і трудову книжку. Трудовим законодавством не закріплено імперативної норми про те, що наказ про звільнення повинен видаватися саме в день звільнення. Видання такого наказу до дня звільнення є незабороненим. У даному випадку дата видачі наказу про відрахування із штату суду 18.12.2015 року ніяким чином не впливає на права та інтереси позивача, оскільки має значення не дата видачі наказу про звільнення, а момент звільнення (відрахування із штату), з яким законодавець повязує настання певних правових наслідків, тобто 28.12.2015 року. На дату звільнення позивач не перебував ні на лікарняному, ні у відпустці.

Що стосується припинення доплат за вислугу років в розмірі 60%, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 ст. 133 Закону №192-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Постановою Верховної ради України від 12 листопада 2015 року №788-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнений з посади судді Нововолинського міського суду у звязку з поданням у відставку.

Однак, із 13.11.2015 року, враховуючи вимоги даної норми Закону, позивач втратив право на отримання доплат за вислугу років, так як він звільнений з посади судді і відповідно ним не здійснюється правосуддя.

У даному випадку виплата такої доплати до посадового окладу повязана із можливістю судді здійснювати правосуддя, а не збереженням статусу судді. Виплата такої допомоги припиняється з моменту припинення здійснення правосуддя суддею, в даному випадку з 13.11.2015 року.

З врахуванням викладеного, вказані накази винесено у відповідності до вимог чинного законодавства, вони є правомірними, а підстав для задоволення позову в цій частині немає.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про виплату вихідної допомоги при звільненні не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону, що діяла раніше) визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Дійсно, на момент набуття права на відставку позивачем в 2010 році діяла норма ст.136 Закону №2453, яка давала право судді, який вийшов у відставку, на отримання зазначеної допомоги.

Підставами для виплати допомоги, на думку суду, є відповідна норма Закону, яка передбачає таку виплату, постанова ВР України про відставку судді та наказ голови відповідного суду, де працював суддя до виходу у відставку про відрахування із штату суду.

Судом встановлено, що постанова ВР України про відставку позивача прийнята 12.11.2015 року.

Законом України №1166 від 27.03.2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яким ст. 136 даного Закону виключено.

Тобто, на момент виходу позивача у відставку чинним законодавством не передбачено право судді у відставці на отримання зазначеної допомоги.

Таким чином, враховуючи зазначене, Нововолинським міським судом Волинської області правомірно, у відповідності до норм чинного законодавства, було відмовлено у виплаті такої допомоги позивачу.

Крім того, суд не приймає до уваги твердження апелянта про те, що на момент набуття права на відставку норма ст. 136 Закону діяла і нею фактично було реалізовано право на відставку, виходячи із наступного.

Виплата суддівської винагороди визначена ст. 136 Закону №2453, передбачала її виплату судді, який вийшов у відставку, а не заявив намір про це чи набув право на відставку.

Подача заяви суддею про відставку засвідчує бажання судді піти у відставку з підстав, визначених чинним законодавством, і реалізується лише після прийняття відповідної постанови ВР України, на момент прийняття якої норма даної статті не діяла.

Виплата такої допомоги не була повязана із набуттям права на відставку,а здійснювалась лише при звільненні судді.

Також судом не можуть бути взяті посилання позивача на Конституцію України та рішення Конституційного суду України щодо обмеження гарантій незалежності суддів у разі невиплати такої допомоги, виходячи з такого.

Конституційний Суд України у справі №1-1/2013 від 19.11.2013 року за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Таким чином, на даний час норми Закону України №1166 від 27.03.2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», яким внесено зміни до ст. 136 Закону України №2453, діють, у встановленому порядку вони не визнані неконституційними.

Щодо вимоги позивача про зобовязання виплатити компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 1999-2002 роки, то вона не підлягає до задоволенню, оскільки їх ненадання (невикористання) не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи.

Як встановлено ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч. 5 ст. 44 Закону України «Про статус суддів (яка діяла на 1999-2002 роки) суддям надається щорічна відпустка тривалістю 30 робочих днів з наданням додаткового посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів

Позивач стверджує, що станом на грудень 1999 року в нього був наявний стаж державної служби більше 10-ти років, яким надавав йому право згідно із Законом України «Про державну службу» на отримання додаткової відпустки, та йому не надавалась за вказаний період.

Однак, із таким твердженням суд не погоджується виходячи із наступного.

Позивач станом на 1999-2002 роки працював на посаді судді, права і обовязки якого були закріплені Законом України «Про статус суддів», в тому числі і надання додаткової відпустки.

Як видно із матеріалів особової справи, довідок про розрахунок державної служби позивач станом на 1999-2002 роки не мав стажу судді, який давав право на отримання додаткової відпустки, а тому така відпустка йому не надавалась.

Із карточок довідок та розрахункових листків (а.с. 171-198) за період 1999-2002 року видно, що йому виплачувалась надбавка до посадового окладу в розмірі 15%, що свідчить про наявність в нього суддівського стажу до 10-ти років, яка не надавала йому права на отримання додаткової відпустки.

В даних карточках рахунках є відомості про надання та використання відпусток за вказаний період, які позивач в тих розмірах на які в нього було право, використав.

Надбавку в розмірі 20% до посадового окладу (стаж роботи на посаді судді більше 10-ти років) позивач почав отримувати з 01.06.2002 року, та відповідно право на додаткову відпустку, яким і користувався.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що в позивача не було на момент звільнення невикористаних відпусток, а відповідно і права на отримання компенсації за їх невикористання.

Крім того, не підлягають до задоволення вимоги апелянта про перерахування йому недоплаченої допомоги за час тимчасової непрацездатності.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу в таких розмірах:100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років.

Згідно з п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою КМ України №1266 від 26.09.2001 року (з наступними змінами) розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення), є 12 календарних місяців, що передують місяцю настання страхового випадку (для розрахунку допомоги по безробіттю - реєстрації особи в державній службі зайнятості як безробітної).

Як видно із протоколів №25 від 08.12.2015 року, №21 від 23.11.2015 року засідання комісії із соціального страхування тимчасової втрати працездатності Нововолинського міського суду, розрахунків оплати лікарняного листка (а.с. 66-70) позивачу у відповідності у вищевказаного Закону та Порядку було проведено розрахунок лікарняного, яка становила 100% за період роботи з листопада 2014 по жовтень 2015 року, а тому відсутні підстави для здійснення його перерахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року у адміністративній справі №803/438/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя З.М. Матковська

Судді В.С. Затолочний

ОСОБА_2

Повний текст ухвали складено 04.10.2016р.