Справа № 808/8346/15
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2016-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 року м. Київ К/800/9886/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Голубєвої Г.К.

Суддів Степашка О.І.

Юрченко В.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2016 року та постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2015 року по справі № 808/8346/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №від 14 вересня 2015 року.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2016 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти рішення, яким направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального права та без належного врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що співробітниками податкового органу 21 серпня 2015 року здійснено фактичну перевірку магазину, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Приморська, 15, в якому здійснює господарську діяльність позивач.

За результатами перевірки встановлено порушення позивачем п.12 ст.3 Закону України від 06.07.1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - Закон № 265/95-ВР), а саме - на момент перевірки були відсутні первинні документи на підтвердження походження товару, який реалізується, на суму 7555,50 грн.

На підставі висновків перевірки Бердянською ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення № від 14 вересня 2015 року, яким на підставі ст.20 Закону № 265/95-ВР до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 15111,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з наступних мотивів, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові, виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п.75.1.3 ст.75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Згідно п.80.1 ст.80 Податкового кодексу України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до п.81.1 ст.81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

При розгляді справи судами встановлено, що перевірка співробітниками контролюючого органу проводилась на підставі наказу про проведення фактичної перевірки №561 від 18.08.2015 року та направлень на проведення перевірки №327, 328 від 18.08.2015 року.

Встановлено, що наказ на проведення перевірки та направлення на перевірку були вручені позивачу 21.08.2015 року, що підтверджується його особистим підписом в направленнях на перевірку (зворотній бік а.с.68). Позивач фактично допустив перевіряючих до перевірки, перевірку було проведено.

Враховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку, що контролюючим органом дотримано процедурних вимог Податкового кодексу України, які надають право контролюючому органу на проведення фактичної перевірки.

З матеріалів справи встановлено, що контролюючим органом під час проведення фактичної перевірки магазину, в якому здійснює господарську діяльність позивач, встановлено відсутність підтверджуючих документів на товар, чим порушено встановлений порядок ведення обліку товарних запасів за місцем реалізації, на суму 7555,50 грн.

Згідно з п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Відповідно до п.12 ст.3 Закону № 265/95-ВР суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.

Статтею 20 Закону № 265/95-ВР передбачено, що до суб'єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як зазначено судами, під час розгляду справи позивачем не заперечувався той факт, що ним до перевірки не надавались документи на підтвердження ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації. З пояснень позивача вбачається, що такі документи не було надано, оскільки вони зберігалися не за місцем реалізації товару, а у бухгалтера, що з урахуванням вечірнього часу проведення перевірки унеможливило їх надання під час перевірки.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач/представник позивача запрошувався на розгляд та підписання матеріалів перевірки на 26.08.2015 року, в запрошенні було запропоновано надати первинні документи, які, серед іншого, були відсутні під час проведення перевірки співробітниками контролюючого органу, на підтвердження обліку товарно-матеріальних цінностей.

Судами встановлено, що ані позивач, ані представник позивача на запрошення контролюючого органу не з'явився, додаткові документи до контролюючого органу до прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не надано, доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України у разі, якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Згідно абзацу 2 п.44.7 ст.44 Податкового кодексу України протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків має право надати до контролюючого органу, що призначив перевірку, документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.

Судами вірно не прийнято до уваги посилання представника позивача на поважність причин неподання позивачем документів з тих підстав, що позивач 26.08.2015 року перебував на прийомі у лікаря, оскільки зазначені обставини жодним чином не можуть свідчити про відсутність у позивача можливості подання документів у будь-який інший час, починаючи з 21.08.2015 року з моменту перевірки та виявлення необхідності їх подання.

Відповідно до абз.2 п.44.7 ст.44 Податкового кодексу України позивач також мав право подати до контролюючого органу підтверджуючі документів протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки, однак таким правом не скористався.

Нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку платника податків надавати підтверджуючи документи особисто. Відтак, позивач міг надати документи або через свого представника, або направити засобами поштового звязку їх належним чином засвідчені копії.

Крім того, станом на момент звернення з даним позовом до суду, позивачем до контролюючого органу також не надано підтверджуючих документів, які були відсутні під час проведення перевірки.

Крім іншого, судами зазначено, що подані представником позивача до матеріалів справи копії первинних документів містять розбіжності з їх оригіналами, наданими для огляду в судовому засіданні, у тому числі щодо записів в Книзі обліку доходів і витрат. Також, міститься значна кількість записів та виправлень, зроблених кульковою ручкою. Крім того, подані документи у більшості стосуються господарської діяльності інших суб'єктів господарювання.

Враховуючи викладене, зазначені копії первинних документів правомірно не визнані належним доказом обліку реалізованого товару, здійсненого в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Стаття 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

За таких обставин та з урахуванням вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 КАС України, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2016 року та постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2015 року по справі № 808/8346/15 залишити без змін.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили та може бути переглянута Верховним Судом України в порядку передбаченому ст. ст. 235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.
Судді підпис Степашко О.І.
підпис Юрченко В.П.