Справа № 760/7871/16-а
Суддя: Кушнір С. І.
Дата ухвалення: 2016-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 760/7871/16-а
№ 2-а/760/735/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року Солом'янський районний суд м.Києва в складі:

головуючогосудді - Кушнір С.І.

при секретарі - Беро В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у поновленні з 01 червня 2015 р. виплати пенсії неправомірними та зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві поновити виплату пенсії за віком з 01 червня 2015 р. та в подальшому здійснювати її виплату. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що з січня 2011 р. по даний час перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, як одержувач пенсії за віком, яка була призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Наказом Генерального прокурора України від 23 вересня 2014 року, позивача було призначено на посаду головного спеціаліста відділу експлуатації будівель і споруд та соціального забезпечення управління матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України (державний службовець 11 рангу).

З 01 квітня 2015 р., відповідач, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VIII призупинив виплату позивачу пенсії.

З метою відновлення виплати пенсії з 01 червня 2015 р., позивач звернувся з відповідною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №6916/03/3-733 від 08.04.2016 р., у поновленні виплати пенсії з 01 червня 2015 р. відмовлено.

Таким чином, позивач вважає, що в результаті призупинення виплати пенсії, було порушене його право на отримання пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ в редакції Закону № 213 , яка набрала чинності з 1 квітня 2015 року, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року (дію якої було знову продовжено з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року в редакції Закону № 911-VІІІ від 24.12.2015) особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Станом на 01 квітня 2015 року посада, на якій він працював дійсно давала право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим відповідачем правомірно було припинено виплату йому пенсії.

Зазначає, що відповідно до пункту 5 розділу III «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VIII, у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VIII, закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

З 01 червня 2015 року особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу», пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Тому, з 01 червня 2015 року посада, на якій працював позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим передбачені статтею 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відпали і з 01 червня 2015 року перешкоди для виплати вказаної пенсії відсутні.

На підставі викладеного, позивач вважає, що відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, призупинивши йому виплату пенсії з 01 квітня 2015 року і не поновивши її виплату з 01 червня 2015 року та відмовивши йому в задоволені заяви від 08 квітня 2016 року щодо поновлення виплати пенсії, порушив вимоги чинного законодавства, тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти позову та зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 р. № 1522 у відповідності до ст. 99 Закону України від 19.12.2006 р. № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 р.» затверджено Порядок передачі органам Пенсійного фонду України з 01.01.2007 р. функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян, які підпадають під коло осіб, що мають право на отримання пенсії за Законом України від 09.04.1992 р. № 2262- XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон). Згідно зазначеного Порядку відповідні структурні підрозділи міністерств та інших органів займалися підготовкою та передачею до органів Пенсійного фонду відповідних документів для подальшого призначення (перерахунку), виплати, зокрема, раніше призначених пенсій, на підставі яких органи Пенсійного фонду і виконують вищезазначені функції.

Отже, на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві покладено функції з призначення та виплати особам пенсій, призначених відповідно до Закону.

Також зазначив, що починаючи з 01.04.2015 року, тобто з моменту набуття чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ та від 24.12.2015 року №911-VІІІ, пенсія позивачу не виплачувалася, як особі, що працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених, зокрема, Законом України «Про державну службу».

Даним Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (набув чинності з 01.04.2015) до ст. 54 Закону внесено зміни в частині виплати пенсій пенсіонерам за наявності заробітку (прибутку), а саме: тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року (Закон України від 02 березня 2015 року № 213-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»), а також тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року (Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»), особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Оскільки, позивач на даний час працює на посаді державного службовця, то згідно вимог чинного законодавства позивачу припинено виплату пенсії, після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Також зазначив, що положення ст. 54 Закону набрали чинності 01.04.2015 р., і не визнані такими, що не відповідають Конституції України.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, надані сторонами, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публiчно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з січня 2011 р. по даний час перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, як одержувач пенсії за віком, яка була призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Наказом Генерального прокурора України від 23 вересня 2014 року, позивача було призначено на посаду головного спеціаліста відділу експлуатації будівель і споруд та соціального забезпечення управління матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України (державний службовець 11 рангу).

З 30.06.2016 року позивач ОСОБА_2 працює на посаді провідного інженера відділу експлуатації будівель і споруд та соціального забезпечення управління матеріально-технічного забезпечення Департаменту інформаційних технологій, документального та матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України. Ця посада не відповідає статусу державного службовця.

Встановлено, що позивачу з 01 квітня 2015 р., відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VIII відповідач призупинив виплату пенсії.

Позивач звернувся з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відновлення виплати пенсії з 01.06.2015 року. Листом №6916/03/3-733 від 08.04.2016 р. позивачу повідомлено, що не має підстав для поновлення виплати пенсії з 01 червня 2015 р.

Відповідно до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ в редакції Закону № 213 , яка набрала чинності з 1 квітня 2015 року, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року (дію якої було знову продовжено з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року в редакції Закону № 911-VІІІ від 24.12.2015) особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Також, відповідно до п. 2 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів незалежно від часу призначення пенсії.

Пунктом 4 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 визначено, що Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом:

підготувати та подати до 1 травня 2015 року на розгляд Верховної Ради України проект закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних (крім пенсій військовослужбовців і наукових працівників), на загальних підставах;

забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону;

забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Пунктом 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213 встановлено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника - консультанта народного депутата України.

Таким чином, дана правова норма чітко визначає подію, з ненастанням якої припиняють свою дію норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України «Про державну службу» та інших спеціальних законів, зазначених вище.

З матеріалів справи вбачається, що позивач дійсно станом на 01.04.2015 займав посаду державного службовця, яка у майбутньому (при наявності достатнього стажу) давала б право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Відповідач вважає, що оскільки позивач працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», то в період з 1 квітня 2015 року пенсія, призначена згідно з Законом № 2262, виплачуватись не повинна.

Проте, як вже зазначалося вище, відповідно до п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до законів України «Про державну службу».

На виконання вказаного п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213, Закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був.

У зв'язку з вищезазначеним, з 1 червня 2015 втратили чинність норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом також не можуть призначатися.

В наслідок вказаних обставин, особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу», пенсія може призначатися лише відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для невиплати позивачу пенсії, оскільки, з 01.06.2015 посада на якій працює позивач не дає йому право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», у зв»язку з чим передбачені ст.54 Закону № 2262 підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відпали і з 01.06.2015 року перешкоди для виплати позивачу вказаної пенсії відсутні.

Позивачу повинна бути відновлена виплата пенсії, а дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати позивачу пенсії є протиправними. Порушені пенсійні права позивача підлягають судовому захисту шляхом покладення на відповідача обов'язку відновити виплату позивачу пенсії призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» .

Проте, судом встановлено, що позовні вимоги починаючи з 01.06.2015 не підлягають задоволенню входячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Таким чином, правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, які встановлені законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановле них на цей випадок законом.

У ч. 2 ст. 99 КАС України встановлено шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду, що пов'язане зі специфікою правовідносин, а також має сприяти наданню доказів, підвищує їхню достовірність і тим самим сприяє встановленню істини у конкретній адміністративній справі.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 27.04.2016, подавши цей позов більш ніж через шість місяців з моменту порушення, найого думку, прав, свобод та законних інтересів.

Крім того, позивач не порушував питання про поновлення пропущеного строку та не надав суду доказів поважності причин пропуску строку, а тому позовні вимоги в частині з 01.06.2015 по 26.10.2015 необхідно залишити без розгляду.

З огляду на вказане, суд вважає, що з 27.10.2015 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону № 2262 підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю зазначених у статті 54 вказаного Закону підстав для її невиплати. При цьому суд вважає, що поновити права та інтереси позивача іншим шляхом ніж відновлення виплати цієї пенсії неможливо.

За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача.

Керуючись Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213- VIII та керуючись ст.ст.2,5,6,9-12,99, 100, 158,160-163, 256, 267 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії , за період з 01.06.2015 по 26.10.2015 року залишити без розгляду.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати ОСОБА_2 пенсії починаючи з 27.10.2015 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» починаючи з 27 жовтня 2015 року.

В іншій частині вимог адміністративного позову відмовити.

Постанову може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного адміністративного суду через районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Постанова суду набирає законної сили післяз акінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.І. Кушнір