Справа № 808/1888/16
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2016-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
04 жовтня 2016 рокусправа № 808/1888/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.
суддів: Прокопчук Т.С. Чабаненко С.В.
за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28 липня 2016 р. по справі № 808/1888/16 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати рішення ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , зобов`язати відповідача призначити одноразову грошову допомогу. В обґрунтування позову вказував на те, що він є учасником бойових дій, військовослужбовцем з 02.04.1985 року по 29.05.1986 року на території Демократичної Республіки Афганістан та інвалідом війни ІІІ групи з липня 2015 року, у зв`язку з чим має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до підпункту 2 пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, якою затверджений Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 28 липня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нове рішення, задовольнивши адміністративний позов. Апелянт зазначає, що суд неповно з`ясував обставини по справі, не обґрунтувавши прийняте рішення. На думку апелянта, суд мав врахувати його свідчення про те, що він був поранений під час проходження служби і участі в бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан, а також довідку командира військової частини п/п НОМЕР_1 і висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи.
Письмові заперечення на апеляційну скаргу від відповідача до апеляційного суду не надходили.
Справа розглянута у відповідності до приписів частини 1 статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженої постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред`явлених позовних вимог, дійшла висновку про відсутність підстав для її скасування.
Як свідчать наявні у справі письмові докази, ОСОБА_1 є ветераном війни-учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 28.01.1999 року. З 27 липня 2015 року він отримав статус інваліда війни 3 групи (посвідчення серії НОМЕР_3 ). 07 жовтня 2015 року до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 були направлені документи щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року. 15 жовтня 2015 року зазначені документи повернуті Центральному ОРВК без реалізації у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 являвся службовцем Збройних Сил, проте як дія постанови розповсюджується на військовослужбовців.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для виплати позивачеві зазначеної вище одноразової грошової допомоги, тому відмова відповідача у її призначенні є правомірною.
Колегія суддів погоджується з таким висновком.
Так, постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року затверджений Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач не мав статусу військовослужбовця, оскільки був вільнонайманим службовцем та працював на посаді начальника зміни дизельної електростанції. Зазначена обставина підтверджується архівною довідкою, виданою архівом військово-медичних документів Військово-медичного музею Міністерства оборони України РФ № 7/0/0/1723 від 18.10.2011 року, копією військового квитка НОМЕР_4 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 службу у Збройних Силах Союзу РСР не проходив (не служив), відповіддю з центрального архіву МО Узбекистану, в якій вказано про те, що ОСОБА_1 працював на посаді старшого інженера-начальника дизельної ел.станції з окладом 152 руб.20 коп. та був звільнений за пунктом 5 статті 29 КЗпП РРФСР.
Як стверджує апелянт, суд першої інстанції не взяв до уваги та не дослідив в якості доказу довідки командира військової частини п/п НОМЕР_1 .
Слід зазначити, що вказані довідки № 297 від червня 1984 року та № 36 від 29 січня 1985 року підтверджують право позивача на пільги, передбачені постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР № 59-27 від 17.01.1983 року «Про пільги військовослужбовцям, робочим та службовцям, які знаходяться у складі обмеженого контингенту Радянських військ на території Демократичної Республіки Афганістан, та їх сім`ям». Дія зазначеної постанови розповсюджувалась також і на робочих и службовців, які виконували интернаціональний обов`язок.
Отже, право позивача на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни- учасників бойових дій підтверджені відповідними документами та не оспорюються сторонами по справі.
Разом з цим, постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року передбачено право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві. Пунктом 2 постанови визначено, що військовослужбовцями вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та указами Президента України.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Як зазначалось вище, позивач не мав статусу військовослужбовця, оскільки працював в якості вільнонайманої особи.
Також, підпунктом 2 пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України № 975 передбачено, що військовослужбовцю, інвалідність якого настала в період проходження військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби, у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.
На підтвердження права на отримання одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІІ групи, позивачем наданий висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи ОСОБА_3 від 28 травня 2015 року, в якому зазначено, що рубці на тілі ОСОБА_1 є наслідком загоєння ран, які могли утворитись внаслідок вогнепальних (осколкових) поранень, отриманих у 1985 році. При цьому, такий висновок зроблений спеціалістом виключно зі слів самого ОСОБА_1 . Медико-соціальна експертна комісія (Обласна МСЕК № 2 м. Запоріжжя), у свою чергу, визнала причину інвалідності ОСОБА_1 як таку, що сталася внаслідок поранення при виконанні обов`язків військовослужбовця у країнах, де велись бойові дії. Однак, будь-які документи (довідка командира військової частини про причини і обставини поранення або висновок лікаря, свідоцтво про захворювання, виданими медичними закладами, де відбувалось лікування поранення), які свідчили би про отримання ОСОБА_1 поранення у зазначений ним період під час роботи у складі обмеженого контингенту у Демократичній Республіці Афганістан відсутні. Натомість, у позовній заяві ОСОБА_1 вказав про те, що у військовому квитку відсутній запис про його участь у бойових діях. Відсутні і докази звернення позивача до архівних установ відповідних медичних закладів, які могли би підтвердити як факт поранення, так і факт лікування у 1985 році. Слід також зазначити, що наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008 року затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, відповідно до якого військово-лікарська експертиза, у тому числі, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Проте, позивач до зазначеної спеціалізованої установи за отриманням висновку не звертався.
Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 200 цього ж Кодексу передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.
З урахуванням того, що доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскарженій постанові, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 195-196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України,
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28 липня 2016 р. по справі № 808/1888/16 залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.
Головуючий: А.В. Шлай
Суддя: Т.С. Прокопчук
Суддя: С.В. Чабаненко