Справа № 569/10229/16-а
Суддя: Ковальов І.М. І. М.
Дата ухвалення: 2016-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2016 року Рівненський міський суд

під головуванням судді Ковальова І.М.

при секретарі Грицаюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне справу за адміністративним

позовом ОСОБА_1 до Рівненського обєднаного управління пенсійного

фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до Рівненського обєднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії звернулась ОСОБА_1

У своєму позові позивач просить суд визнати протиправними дії Рівненського обєднаного управління пенсійного фонду України, які полягають у невиплаті їй пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, починаючи з 01 вересня 2015 року; зобовязати Рівненське обєднане управління пенсійного фонду України Рівненської області виплачувати їй пенсію за віком як матері інвалід з дитинства, починаючи з 01 вересня 2015 року.

В судове засідання позивач не зявилась, однак подала до суду письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити.

В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Додатково суду пояснив, що у відповідності до норм ст.19 ОСОБА_2 України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 України.

П.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (в редакції з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року згідно змін, внесених Законом України від 02 березня 2015 року №213-VІІІ) визначав, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» пенсії призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Частина 1 ст.47 вказаного вище закону (в редакції від 01 січня 2016 згідно змін, внесених Законом України №911- VІІІ від 24 грудня 2015 року) регламентує, що тимчасово у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, пенсії, призначені відповідно до цього Закону особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інваліди війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Зміни до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» внесені згідно з: 1. П.12 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213- VІІІ (за період виплати пенсії із 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року); 2. П. п.2 п. 22 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911- VІІІ (за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року).

Як вбачається з аналізу трудової книжки ОСОБА_1 та не заперечується позивачем, вона продовжує працювати на посаді державного службовця, а тому виплата пенсії із урахуванням вказаних вище положень не може здійснюватись протягом такого періоду.

Чинність закону в часі регламентується нормами ст.152 ОСОБА_2 України, а саме: Закони та інші правові акти за рішенням Конституційного суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають ОСОБА_2 України або якщо була порушена встановлена ОСОБА_2 України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення про їх неконституційність.

Частина 1 ст.8 основного закону передбачає, що ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй.

У рішенні Конституційного суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 вказано, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 ОСОБА_2 України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному звязку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 ОСОБА_2 України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Таким чином, можна дійти висновку, що прийняті Верховною радою закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 18 квітня 2015 року №213- VІІІ та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 21 грудня 2015 року №911- VІІІ є чинними, неконституційними не визнавалися, а тому в аспекті положень ст.19 ОСОБА_2 України є обовязковим для врахування Рівненським обєднаним управлінням пенсійного фонду України Рівненської області з метою реалізації наданих державою повноважень в частині виплати пенсії.

Тому просить суд у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 являється матірю інваліда з дитинства.

У звязку з досягненням 50 років, позивач у відповідності до абзацу 3 п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» набула права на призначення дострокової пенсії за віком, як матір інваліда з дитинства, яка вихована його до цього віку.

З 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 призначено пенсію по віку, як матері інваліда з дитинства.

04 серпня 2016 року позивач звернулась з заявою до відповідача з приводу невиплати призначеної їй пенсії.

Як вбачається з відповіді Рівненського обєднаного управління пенсійного фонду України рівненської області від 11 серпня 2016 року №18/07-36 «на запит від 04 серпня 2016 року РОУПФУ Рівненської області повідомило наступне. З 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 призначено пенсію по віку, я матері інваліда з дитинства відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі Закону).

Відповідно до пункту 1 статті 27 Закону розмір пенсії за віком визначається шляхом множення коефіцієнта страхового стажу застрахованої особи на її середньомісячну заробітну плату.

Згідно зі статтею 28 закону за наявності у жінок 30 років страхового стажу мінімальний розмір пенсії на віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

За кожний повний рік страхового стажу понад 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на один відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більше ніж на один відсоток прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до статті 24 Закону страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За матеріалами пенсійної справи ОСОБА_1 страховий страж зараховано по 31 серпня 2015 року, що складає 30 років 2 місяці 5 днів.

Коефіцієнт страхового стажу з урахуванням кратності 1,35, визначений відповідно до статті 25 Закону становить 0,40725 (((30р.х12)+2м.):1200)х1,35).

Пенсія обрахована із заробітної плати за період 01 липня 2000 по 31 серпня 2015 за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку. Індивідуальний коефіцієнт заробітної плати складає 1,78981. Заробітна плата, з якої обчислена пенсія, визначена із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії (2960,62 грн.) становить 5298,95 грн. (2960,62 грн. х 1,78981).

З 01 вересня 2015 року розмір пенсії ОСОБА_1 становить2158,00 грн. (5298,95 грн. х 0,40725).

Водночас, згідно з абзацом другим частини першої статті 47 Закону (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 02 березня 2015 року №213-УІІІ та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-УІІІ) тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року у період роботи особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії не виплачуються.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього закону поновлюється.

Згідно з індивідуальними відомостями про ОСОБА_1, як застраховану особу та матеріалами пенсійної справи встановлено факт роботи позивача в Головному управління ДФС у Рівненській області на посаді , яка передбачена Законом України «Про державну служу» тому пенсія призначена з 01 вересня 2015 року не виплачується.

Крім того розяснено, що відповідно до статті 17 Закону України «Про звернення громадян», Порядку розгляду скарг на рішення органів Пенсійного фонду України щодо пенсійного забезпечення, у разі, якщо заявник вважає, що орган, який призначає пенсію, прийняв рішення, котре суперечить законодавству про пенсійне забезпечення або виходить за межі його компетенції встановленої законом, розяснено право оскаржити таке рішення до головного управління пенсійного фонду України в Рівненській області.

Подання скарги відповідно до названого порядку не позбавляє права звернутися до суду, відповідно до чинного законодавства.».

З даними твердженнями суд не може погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до ч.6 ст.92 ОСОБА_2 України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно Законами України.

З 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-УІІІ (далі закон №213).

До абзацу 2 частити 1 статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» були внесені зміни, відповідно до яких, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус судді», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Разом з тим, відповідно до п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону №213, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в п.5 розділу ІІІ Прикінцеві положення» Закону №213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, до 1 червня 2015 року не був прийнятий, у звязку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно, пенсії за цими Законами не призначаються.

На теперішній час особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу», пенсія призначається відповідно до закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

На час призначення пенсії позивач працювала у Головному управлінні ДФС України в Рівненській області на посаді головного державного ревізора-інспектора, тобто на посаді, яка була передбачена Законом України «Про державну службу» в редакції від 16 грудня1993 року №3723-ХІІ.

Таким чином, з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у звязку з чим, передбачені ч.1 ст.47, ст.54 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» підстави для невиплати пенсії позивачу, призначеної відповідно до цього Закону відпали, і з 01 червня 2015 року та відповідно з 01 вересня 2015 року передишко для виплати вказаної пенсії відсутні.

Відповідно до ст.1 ОСОБА_2 України Україна є суверенна і незалежна, демократична соціальна, правова держава.

Відповідно до ч.2 ст.3 ОСОБА_2 України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Статтею 8 ОСОБА_2 України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії, а звернення до суду за захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Статтею 22 ОСОБА_2 України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 ОСОБА_2 України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.58 ОСОБА_2 України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в асі крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Пленум Верховного Суду України у п.19 Постанови від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» розяснив, що відповідно до статті 8 та22 ОСОБА_2 України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених ОСОБА_2 України і чинними законами прав і свобод.

У рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2007 від 18 червня 2007 року вказується, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, повязану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рішень і сформулював правову позицію, згідно з якою ОСОБА_2 та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

Слід зазначити, що й у низці попередніх рішень Конституційного Суду України зазначається, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 ОСОБА_2 України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року №6-рп/1999 (справа про фінансування удів), від 06 липня 1997 року №8-рп/1999 (справа щодо права на пільги), від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), ід17 березня 2004 року №7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів), від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004 (Справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

Зокрема, Конституційний Суд України у рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобовязань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Відповідно до розяснень викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування ОСОБА_2 України при здійсненні правосуддя», оскільки ОСОБА_2 України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності ОСОБА_2, у всіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_2, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватися на ОСОБА_2, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

На дату призначення позивачу пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства станом на 01 вересня 2015 року, її статус був підтверджений, нею було виконано всі необхідні умови щодо отримання такої пенсії, передбачені чинним на той час приписами аб.3 п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (як випливає відповіді від 11 серпня 2016 року №18/01-36 і відповідачем даної обставини не заперечується), у звязку з чим РОУПФУ прийнято рішення про призначення позивачу пенсії з 01 вересня 2015 року.

Статтею 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» закріплено основоположні принципи загальнообовязкового державного пенсійного страхування, серед яких є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обовязків стосовно сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Невиплата пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, у звязку з перебуванням позивача на певній посаді, є порушенням цієї норми, оскілки особи, які на даний час не працюють на таких посадах, продовжують отримувати пенсію.

Крім того, позивача позбавлено пенсії і у порушення вимог та положень ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (надалі Конвенція) в поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, з огляду на наступне.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за однакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, незалежності до національних менших майнового стану, народження або інших обставин.

Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18 червня 2007 року встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою ОСОБА_2 (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 ОСОБА_2 України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 (v008р710-99), від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (v005р710-02), від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (v007р710-04), від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (v020р710-04).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Пічкур проти України" від 07 листопада 2013 року, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Пунктом 42 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, п. 55).

В постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 09 травня 2015 року зазначається, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії», №17767/08, п.72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» №68385/10 та 71378/10) від 26 вересня 2014 року.

Європейський Суд з прав людини ще у 1974 році у справі «Міллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви №6849/72 від 16 грудня 1974 року) зазначив, що у звязку зі сплатою обовязкових внесків до пенсійного фонду у застрахованої особи виникає право власності на пенсію. Відповідно до змісту статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,47 та 11 Конвенції» (пункт 1) Україна визнала обовязковою юрисдикцією Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог які він виводить з цього принципу.

З огляду наведених вище міркувань ЄСПЛ, суд приходить до висновку щодо дискримінаційного позбавлення пенсії позивача, а саме позбавлення її права на соціальний захист, що включає, зокрема, і право на одержання пенсії, як матері інваліда дитинства та достатній життєвий рівень по відношенню до інших осіб, тому суд вважає, що наявні достатні підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії позивачу з 01 лютого 2016 року.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення.

Згідно ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскілки при подачі адміністративного позову позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1102,42 грн., рішення ухвалено на користь позивача , тому судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11,17,18,71,160,161,162,183-2,186 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Рівненського обєднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії задоволити.

Визнати протиправними дії Рівненського обєднаного управління пенсійного фонду України, які полягають у невиплаті ОСОБА_1 з 01 лютого 2016 року пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства.

Зобовязати Рівненське обєднане управління пенсійного фонду України Рівненської області виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком як матері інвалід з дитинства, починаючи з 01 лютого 2016 року.

Стягнути з Рівненське обєднане управління пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 1102,42 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у звязку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обовязки.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови до Житомирського апеляцiйного адміністративного суду через Рiвненський мiський суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий: