Справа № 804/4682/16
Суддя: Ляшко Олег Борисович
Дата ухвалення: 2016-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2016 р. Справа № 804/4682/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючий суддяЛяшко О.Б.,
при секретаріСтавицькому О.В.,
позивача представника відповідача ОСОБА_3, Сидорчука І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про поновлення на посаді, стягнення грошової компенсації за період вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -
ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- поновити ОСОБА_3 на посаді завідувача сектору комунікацій Дніпродзержинської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області;
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмовому запереченні. Пояснив, що звільнення позивача з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України проведено на законних підставах: про звільнення попереджено за 2 місяці, проведено аналіз для встановлення працівників у яких є переважне право на залишення на роботі. Листом від 17.11.15р. начальник ОДПІ зобов'язав кожного працівника надати інформацію, щодо наявності переважного права залишення на роботі, ОСОБА_3 був ознайомлений з цим листом під підпис, але запитувану інформацію не надав. Крім того, для запропонування вакантних посад в Дніпродзержинські ОДПІ створена кадрова комісія, засідання комісії відбулося 08.04.16р. Кадровою комісією визначені працівники для запропонування вакантних посад відповідно до штатного розпису Дніпродзержинської ОДПІ. При прийнятті рішення кадровою комісією враховані вимоги законодавства щодо заборони звільнення працівників (ст.ст.. 184, 186-1 КЗпП України), щодо переважного права на залишення на роботі (ст.42 КЗпП України, ст.36 КЗпП України), професійні здібності, якість виконуваної роботи тощо. У зв'язку з відсутністю вакантних посад у штатному розписі Дніпродзержинської ОДПІ ОСОБА_3 був звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_3 з 03.03.1994 року був прийнятий на роботу в Дніпродзержинську ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області на посаду державного податкового інспектора у відділ обслуговування платників податків.
24.12.14р. позивача переведено на посаду завідувача сектору комунікацій в Дніпродзержинській ОДПІ.
Наказом в.о. начальника Дніпродзержинської ОДПІ Державної фіскальної служби в Дніпропетровській області від 11.04.2016 №220-о ОСОБА_3 з 11.04.2016 звільнено з посади завідувача сектору комунікації у зв'язку зі скороченням штатної чисельності, відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.
Не погодившись із звільненням, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходив з наступного.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Пунктами 342.4 та 342.6 статті 342 Податкового кодексу України передбачено, що посадові особи контролюючих органів є державними службовцями. Правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обов'язки визначаються Конституцією України, Податковим Кодексом та Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, - Законом України "Про державну службу" та іншими законами.
Враховуючи, що норми Податкового Кодексу України, Закону України "Про державну службу", тобто спеціального законодавства, не регулюють питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, суд застосовує до спірних правовідносинах норми трудового законодавства.
Підставами припинення трудового договору згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (статті 45).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно зі частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті19 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 N 9, суди, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.
В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.
На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015р. №840 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 року №85» наказом ДФС України від 25.12.15р. №996 «Про затвердження чисельності працівників податкових органів ДФС» затверджена штатна чисельність працівників Дніпродзержинської ОДПІ у кількості 135 одиниць, що складає 76,7% від штатної чисельності працівників станом на 01.01.16р. (скорочено 41 штатну одиницю).
Відповідно до наказів ДФС №996 та від 11.01.16р. №17 «Про введення в дію Структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови» Дніпродзержинською ОДПІ розроблено організаційну структуру, яка введена в дію наказом від 04.02.16р. №58.
Штатний розпис Дніпродзержинської ОДПІ ДФС у Дніпропетровській області на 2016 рік введено в дію з 04.02.2016 наказом № 59 від 28.01.2016.
Таким чином, як вбачається із викладеного, чисельність штату Дніпродзержинської ОДПІ станом на 01.01.2016 була скорочена.
Що стосується дотримання прав позивача при його звільненні за пунктом 1 статті 40 КЗпП України в частині попередження про наступне вивільнення та встановлення переважного права на залишення позивача на посаді, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до наказів від 04.02.2016р. №58 та №59, ОСОБА_3 попереджено про наступне вивільнення у зв'язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Дніпродзержинської ОДПІ.
З попередженням про наступне вивільнення позивач особисто ознайомлений під підпис 09.02.2016р., а звільнений наказом 11.04.2016, тобто двохмісячний строк відповідачем було дотримано.
Разом з тим, ст. 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, серед іншого:
- працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;
Таким чином, допускається звільнення працівника у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці лише при неможливості переведення робітника з його згоди на іншу роботу, і за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.
Отже, для виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишаються на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз повинен бути проведений з врахуванням ряду факторів, зокрема, рівня освіти і присвоєної кваліфікації, підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, тимчасового виконання обов'язків більш кваліфікованого працівника, досвіду трудової діяльності, обсягу виконуваної роботи, суміщення професій тощо.
Таким чином, при скороченні чисельності чи штату працівників роботодавець має право залишити на роботі більш кваліфікованих працівників і лише за умови однакової кваліфікації враховуються обставини, що можуть надати особі переважне право на залишення на роботі.
Відповідно до наказу від 04.02.16р. №58 Дніпродзержинської ОДПІ зменшено штатну чисельність ОДПІ на 41 одиницю, відповідно до п.п.1.1.4 п.1 наказу реорганізовано: сектор комунікацій (2 шт.од.) та організаційно-розпорядчий сектор (2 шт.од.), утворивши на їх базі сектор організації роботи (2 шт. од.).
Позивач стверджує що він має переважне право на залишенні на роботі, оскільки працює в податкових органах 22 роки, із яких більшість в секторі комунікацій, має дві вищі освіти, за час роботи відносно нього дисциплінарні стягнення не застосовувались та зазначає, що його сім'я не має інших працівників із самостійним заробітком.
Для запропонування працівникам вакантних посад в Дніпродзержинській ОДПІ відповідно до наказу №225 від 08.04.16р. створена кадрова комісія, яка на засідання 08.04.16р. визначила працівників для запропонування вакантних посад відповідно до штатного розпису Дніпродзержинської ОДПІ.
Засідання кадрової комісії оформлено протоком від 08.04.16р. в якому визначено що 35 працівників Дніпродзержинської ОДПІ 11.04.16р. підлягають вивільненню у зв'язку з скороченням штатної чисельності відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України та яким ухвалено запропонувати вакантні посади в Дніпродзержинській ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області працівникам, які мають законодавчу заборону на звільнення відповідно до КЗпП України та запропонувати вакантні посади в Дніпродзержинській ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області працівникам, які мають переважне право на залишення на роботі, відповідно до КЗпП України.
Крім того, листом від 17.11.15р. №206/04-03-04-37 «Про надання інформації» зобов'язано позивача надати інформацію, щодо наявності переважного права залишення на роботі, з даним листом ОСОБА_3 був ознайомлений під підпис, докази чого наявні в матеріалах справи, при цьому запитувану інформацію не надав.
Твердження позивача, що він має переважне право залишення на роботі перед ОСОБА_5, яка отримала посаду в новостовеному секторі організації роботи, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки ОСОБА_5 надала на лист від 17.11.15р. №206/04-03-04-37 заяву, про те, що вона є єдиним годувальником в сім'ї і на утриманні має сина 2003р.н.
Таким чином, відповідачем правомірно надано переважне право на залишення на роботі ОСОБА_5 в зв'язку з більшим безперервним стажем роботи в податковому органі.
Суд критично ставиться до твердження позивача який, як на підставу обґрунтування переважного права залишення на роботі, зазначає, що він проживає разом з дружиною ОСОБА_6 яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та сплачує аліменти на дитину ОСОБА_7, оскільки, за критерієм утримання сім'ї та наявності в ній годувальника, позивач, як і ОСОБА_5 є єдиними годувальниками, отже за цим критерієм перебувають у рівних умовах.
Отже, позивача звільнено у зв'язку з відсутністю вакантних посад у штатному розписі Дніпродзержинської ОДПІ.
Враховуючи вище викладене, Дніпродзержинська ОДПІ провела процедуру скорочення штатів відповідно до вимог трудового законодавства України з урахуванням положень ст. 42 та ст. 49-2 КЗпП України
Враховуючи те, що судом не встановлено підстав для визнання незаконним звільнення позивача з посади завідувача сектору комунікацій Дніпродзержинської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, вимоги щодо поновлення на попередній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними, тому не підлягають до задоволення.
Важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб є встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода полягає у немайнових втратах для особи, а саме: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Понесення особою моральної шкоди повинно бути підтверджене відповідними належними доказами, такі докази у справі відсутні, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.
Частиною 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
При цьому, суд у відповідності до статті 86 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Під час розгляду справи відповідачем були доведені ті обставини, на яких ґрунтувались його заперечення на позов.
Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, з дотриманням вимог ч. 3 статті 2 КАС України, в зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про поновлення на посаді, стягнення грошової компенсації за період вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя О.Б. Ляшко