Справа № 205/2740/16а (2а/205/78/16)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2016 рокусправа № 205/2740/16а (2а/205/78/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Чепурнова Д.В. Поплавського В.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську на постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року

у адміністративній справі № 205/2740/16а (2а/205/78/16) за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1, визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру", та зобов'язано Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську: зарахувати до 20-річного стажу, який дає ОСОБА_1 право на пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру", половину строку навчання на юридичному факультеті Запорізького державного університету з 01.09.1991 року по 25.06.1996 року; а також призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" з 09.03.2016 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданій Дніпропетровською обласною прокуратурою від 09.03.2016 року за №18-3вих16.

Водночас, постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволені його вимог в частині вимог про наступне проведення перерахунку його пенсії у зв'язку із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію, оскільки за змістом ст. 2 КАС України суд захищає лише права, свободи або законні інтереси, уже порушені на момент розгляду справи судом, тоді як перерахунок пенсії позивача на цей момент не проводився.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено до апеляційної інстанції відповідачем по справі в частині задоволення вимог ОСОБА_1 з підстав порушення норм матеріального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволені позову в повному обсязі.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про відкладення розгляду справи та розгляд справи за їх участю не поступило, а тому суд апеляційної інстанції, у відповідності до п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги пенсійного органу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 01.09.1991 року по 25.06.1996 року позивач навчався в Запорізькому державному університеті і отримав вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, що підтверджено долученою до матеріалів справи копією диплома серії НОМЕР_2 від 28.06.1996 р. (а.с.16).

Згідно записів долученої до матеріалів справи копії трудової книжки позивача, ОСОБА_1 з 18.04.1997 року по теперішній час працює в органах прокуратури України на посадах: старшого помічника- стажиста прокурора м.Марганця; прокурора відділу надзору за дотриманням законів, прав і свобод, та захисту інтересів держави прокуратури області (відділу нагляду за додержанням і застосуванням законів); старшого прокурора відділу нагляду за додержанням і застосуванням законів прокуратури області; заступника начальника відділу нагляду за додержанням і застосуанням законів прокуратури області (відділу захисту майнових, інших особистих прав і свобод громадян та інтересів держави управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Дніпропетровської області); начальником відділу захисту майнових, інших особистих прав і свобод громадян та інтересів держави управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Дніпропетровської області; начальником управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури області; прокурором Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпрпетровська Дніпропетровської області; прокурором м.Дніпрпетровська Дніпропетровської області; заступником прокурора Дніпропетровської області; виконуючим обов'язки начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Дніпропетровської області; начальником управління представництва захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Дніпропетровської області (а.с.7-12).

09.03.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ. Втім, у задоволенні вимог позивача було відмовлено, про що відповідач повідомив його листом № 1456-06-24 від 14.03.2016 року (а.с.22-23). Підставою для відмови в задоволенні заяви є те, що, на думку відповідача, згідно внесених Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. №76, що набув чинності з 01.01.2015 року, змін до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», прокурори та слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, в тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців, але відповідно наданих документів до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, можливо зарахувати 18 років 10 місяців 14 днів (період з 18.04.1997 р. по 29.02.2016 р.) при загальному страховому стажі 24 роки 11 місяців 11 днів. Тобто, відмова УПФ України в Ленінському районі м.Дніпрпоетровська в призначені пенсії ОСОБА_1 за вислугою років пов'язана з відсутністю у нього стажу, необхідного для призначення цього виду пенсії.

Задовольняючи вимоги позивача в частині протиправності рішення пенсійного органу та зобов'язання Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську зарахувати до 20-річного стажу, який дає ОСОБА_1 право на пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру", половину строку навчання на юридичному факультеті Запорізького державного університету з 01.09.1991 року по 25.06.1996 року, та в призначені та виплаті ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" з 09.03.2016 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданій Дніпропетровською обласною прокуратурою від 09.03.2016 року за №18-3вих16, суд першої інстанції правильно виходив з того, що станом на день звернення ОСОБА_1 з заявою про призначення пенсії, його прокурорський стаж складав - 18 років 10 місяці 14 днів (з 18.04.1997 року по 29.02.2016 рік), до якого мало б бути зараховано половина строку його навчання на юридичному факультеті у Запорізькому державному університеті, що складає 2 роки 5 місяців 7 днів, та того, що загальний стаж позивача, який дає йому право на пенсію за вислугу років - становив 24 роки 11 місяців 11 днів.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції правильно послався на положення п.1 ст.28 Закону України «Про вищу освіту» та ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до частини шостої зазначеної статті Закону № 1789-XII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівниками, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

За нормативного та цільового підходу до розуміння зазначених норм, право на пенсійне забезпечення за вислугу років мають громадяни України, які поряд з іншими підставами здобули і мають вищу юридичну освіту, пропрацювали на посадах прокурорів і слідчих встановлений для цього законом час або виконували роботу, співмірну з роботою на прокурорських посадах, чи займалися діяльністю, необхідною для того, щоб обійняти посаду прокурора чи слідчого, зокрема, навчалися у вищому юридичному навчальному закладі і здобули освіту, що за рівнем відповідає вищій юридичній освіті.

Таким чином, висновок суду першої інстанції в частині того, що на момент звернення позивача з заявою про призначення пенсії до його стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, належить 18 років 10 місяців 14 днів (період роботи у органах прокуратури з 18.04.1997 р. по 29.02.2016 р.) та 2 роки 5 місяців 7 днів його навчання на юридичному факультеті у Запорізькому державному університеті - є обгрунтованим.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України, тобто - 18.04.1997 р., діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ в статті 50-1 якого (зокрема, в редакції від 12.07.2001р.) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

На теперішній час діє Закон № 1697-VІІ, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців. Тобто, вказаною нормою збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 р.) з 20 до 22 років 6 місяців., що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач на час звернення до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за вислугою років мав 24 роки 11 місяців 11 днів - загального страхового стажу, з яких 21 рік 3 місяця 21 день: 2 роки 5 місяців 7 днів навчання на юридичному факультеті у Запорізькому державному університеті, і роботи на відповідних посадах прокуратури період з 18.04.1997 р. по 29.02.2016 р., що складає 18 років 10 місяців 14 днів, факт набуття позивачем права виходу на пенсію за вислугою років незалежно від віку відповідно до Закону України «Про прокуратуру» є беззаперечним навіть з урахуванням положень Закону № 1697-VІІ, що в свою чергу свідчить про протиправність дій Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років.

Щодо застосування до спірних правовідносин у цій справі положень спеціальних норм, а саме положень ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, судова колегія виходить з нижченаведеного.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги від 20 березня 2002 ооку № 5-оп/2002 шодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсій і щомісячного довічного грошового утримання)

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 року Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «...конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf, Ргеssos Соmраnіа Nаvіега S.А. v. Веlgіum, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які грунтувалися нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Підсумовуючи вищенаведені обставини, судова колегія визнає необгрунтованою апеляційну скаргу пенсійного органу, та вважає, що її доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, та не спростовують висновків суду першої інстанції в зазначеній частині, а тому у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року клопотання апелянта про відстрочення сплати судового збору задоволено та, в порядку ст. 88 Кодексу адміністративного судочинства України, відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Порядок та розмір сплати судового збору визначений Законом України "Про судовий збір" від 14 липня 2011 року № 3674-УІ.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" від 22.05.2015 року N 484-/ПП, який набув чинності 01.09.2015 року, внесені зміни до Закону України "Про судовий збір", зокрема ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», встановлено, що за подання апеляційної скарги на рішення суду, розмір судового збору складає 110 відсотків ставки, що підлягає сплаті при подані позовної заяви.

Частиною 1 цієї статті Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2016 року становить 1378 гривень.

У зв'язку з цим судовий збір за подачу апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції за вимогами немайнового характеру складає 606,32 грн. (551,20 *110%=606,32 грн.) підлягає стягненню з особи, що подала апеляційну скаргу.

Виходячи з приписів ч.1 ст.94 КАС України, якою встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа, судова колегія вважає за необхідне стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір за подання позову в сумі 1653,63 грн.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, судова колегія -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську - залишити без задоволення

Постанову Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року - залишити без змін.

Стягнути з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську на користь державного бюджету судовий збір за подачу апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції в розмірі 606,32 грн.

Стягнути з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 1653,63 грн., судовий збір.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту постановлення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.Ю. Поплавський