Справа № 753/11330/16-а
Суддя: Каліушко Ф. А.
Дата ухвалення: 2016-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2-а/753/565/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі СЕМЕНЧЕНКО Я.А.

за участю

позивача ОСОБА_1;

представника відповідача ОСОБА_2;

представник третьої особи не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департаменту з питань цивільного захисту ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, про визнання відмови протиправною та зобовязання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту відповідач) про визнання відмови протиправною та зобовязання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач має право на визнання за нею статусу інваліда війни, отримання відповідного посвідчення та передбачені законодавством пільги, оскільки на момент аварії на Чорнобильській АЕС приймала участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. На підтвердження цього факту позивач надала відповідачу всі необхідні документи, однак ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації відмовлено у наданні статусу інваліда війни та відповідного посвідчення з огляду на відсутність документального підтвердження залучення позивача особисто до формування Цивільної оборони згідно з наказом чи розпорядженням.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент з питань цивільного захисту ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що відсутні будь-які первинні документи, що можуть підтвердити участь позивача у складі формувань Цивільної оборони та відсутні відомості про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що позбавляють встановити статус інваліда війни відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надавши при цьому відповідні заперечення (а.с. 20-23).

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, будучи при цьому повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, проте надав письмові пояснення та просив суд розглянути справу без участі представника третьої особи та позовні вимоги задовольнити (а.с. 61-62).

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, що підтверджено довідкою МСЕК про призначення інвалідності 2 групи (довічно) серія ВТЭ-25 № 038739 від 23.01.1991 р., пов'язаного з роботами по ліквідації аварії на ЧАЕС та учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, 1 категорії, що підтверджується посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи серії А № 114720, вкладка № 096672, виданого Державною адміністрацією м. Києва 18.10.1999 року (а.с. 4, 5).

Позивач звернувся з заявою до ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Дарницької РДА в м. Києві про визнання її інвалідом з наданням відповідного статусу та проханням видати посвідчення відповідного зразка у відповідності до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

До заяви позивачем були додані: копія посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи серії А №114720, вкладка №096672, виданого Державною адміністрацією м. Києва 18.10.1999 року, копія довідки про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 23.01.1991 року серії ВТО-25 №038739, копія трудової книжки, копія акту № 29, копію довідки №142 від 24.07.1990 року, копія довідки ДСП «Чорнобильська АЕС» №06-88 від 14.04.2016 року, копія інформаційної довідки про участь у формуваннях ЦО №01.1-14/808-4 від 17.05.2016 року.

Як наголошує позивач інформаційна довідка Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації №01.1-14/808-4 від 17.05.2016 року є достатнім підтвердженням участі останньої у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони.

У відповідь на звернення позивача ОСОБА_3 праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації листом №01-08/3897 від 20.08.2016 року повідомило про відсутність правових підстав для надання статусу інваліда війни, оскільки не надано жодного первинного документу, який би підтвердив участь позивача у складі формувань Цивільної оборони (а.с. 11).

Повно та всебічно зясувавши всі обставини справи, норми чинного законодавства, суд щодо суті заявлених позовних вимог зазначає наступне.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі по тексту Закон № 3551-ХІІ) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно статей 1, 4 Закону № 3551-ХІІ даний Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я та активного довголіття, організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів, виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни, надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

У відповідності до статті 4 Закону № 3551-ХІІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до статті 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни, крім інших категорій громадян, належать також особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Виходячи зі змісту пункту 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» підставами для надання особі статусу інваліда війни є наявність двох складових умов: 1) особа повинна бути залучена до складу формувань ЦО під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) такій особі повинен бути встановлений статус особи, яка стала інвалідом внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно з п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі по тексту - Положення № 302), посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Відповідно пункту 2 Положення № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на підставі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

У частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Роз'яснення Комітету у справах пенсіонерів, ветеранів та інвалідів Верховної Ради України від 08.12.2005 року № 0625/7-379 чинність ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюється на осіб, які приймали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, створених згідно діючого на той час законодавства, зокрема на підставі Положення про Цивільну оборону СРСР затвердженого Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №1111 від 18.03.1976 року. Такі формування Цивільної оборони були створені згідно з розпорядженням начальника Цивільної оборони Київської області Голови обласної ради, а також наказом начальника Цивільної оборони м. Біла Церква - Голови міської ради. Підтвердженням залучення особи до складу формувань Цивільної оборони є архівні дані за підписом та розпорядженням вищезазначених керівників Цивільної оборони.

Як вбачається зі ст. 1 Закону України вiд 03.02.1993 р. № 2974-XII «Про цивільну оборону» цивільна оборона України є державною системою органів управління, сил і засобів, що створюється для організації і забезпечення захисту населення від наслідків надзвичайних ситуацій техногенного, екологічного, природного та воєнного характеру.

Невоєнізовані формування цивільної оборони створюються в областях, районах, містах Києві та Севастополі, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. До невоєнізованих формувань цивільної оборони зараховуються працездатні громадяни України, за винятком жінок, які мають дітей віком до 8 років, жінок з середньою та вищою медичною освітою, які мають дітей віком до 3 років, та осіб, які мають мобілізаційні розпорядження.

Згідно пункту 25 частини 4 Положення «Про невоєнізовані формування цивільної оборони і норми оснащення (табелізації) їх матеріально-технічними засобами», введене в дію Наказом начальника Цивільної оборони СРСР - замісником Міністра оборони СРСР від 06.07.1975 року №90 до складу формувань зараховуються в обов'язковому порядку громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років, за виключенням військовозобов'язаних, що мають мобілізаційні розпорядження, інвалідів І та ІІ груп, вагітних жінок та жінок, які мають дитину до 8-річного віку, а також жінок з середньою та вищою медичною освітою, які мають дітей до 2-річного віку.

Відповідно до Роз'яснень Міністерства праці та соціальної політики України необхідне документальне підтвердження факту залучення особи до формувань Цивільної оборони, які можуть дати тільки архівні первинні документи 1986 року з ініціалами заявника, посиланням на номер розпорядження керівника формування ЦО та характером виконаних робіт, які завірені печатками та штампами того часу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не наданого жодного відповідного документу на підтвердження особистого залучення та участі у складі формувань Цивільної оборони, що унеможливлює надання позивачу статусу інваліда війни та видачу відповідного посвідчення.

Так, інформаційна довідка про участь у формуваннях ЦО № 01.1-14/808-4 від 17.05.2016 року, на яку посилається позивач, носить суто інформаційний характер. Окрім того, слід зауважити, що остання не є та не може бути належним та допустимим доказом, що підтверджує участь у складі формувань Цивільної оборони, оскільки не містить ані прізвища позивача, ані дати, періоду залучення останньої у складі формувань Цивільної оборони, а по своїй сутті є викладенням правової позиції шляхом субєктивного трактування норм чинного законодавства у сфері Цивільної оборони.

Поряд з цим, судом не береться до уваги довідка ДСП «Чорнобильська АЕС» № 06-88 від 14.04.2016 року, оскільки відсутні відомості, що функції виконувалися у складі формувань Цивільної оборони.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем документи не підтверджують її залучення до складу формувань Цивільної оборони.

Сама по собі участь позивача в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та встановлення їй у звязку з цим групи інвалідності є підставою для надання пільг та компенсації, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Однак, обовязковою умовою для визнання позивача інвалідом війни є його участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формування Цивільної оборони, проте такі належні та допустимі докази в матеріалах справи відсутні.

Водночас позивач є особою, яка у розумінні Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має лише статус постраждалого в мирний час особи внаслідок Чорнобильської катастрофи і не може бути віднесений до осіб, які дійсно належать до учасників війни, а дії позивача свідчать про їх невідповідність дійсності, що підтверджується відсутністю в документах розпорядження по підприємству про створення формування ЦО, його структури, особистого складу.

З огляду на зазначене, виходячи з наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги стосовно визнання дій ОСОБА_3 праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації щодо надання статусу інваліда війни неправомірними є необґрунтованими, оскільки відмова відповідача від надання статусу інваліда війни є обґрунтованою та такою, що ґрунтується на нормах законодавства.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання ОСОБА_3 праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації видати посвідчення відповідного зразка суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, враховуючи, що судом під час розгляду справи встановлено правомірність відмови щодо надання статусу інваліда війни, суд приходить до висновку про неможливість втручання в дискрецію суб'єкта владних повноважень, а відтак відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись стст. 11, 69, 70, 71, 103, 158-163, 172, 177, 179 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Дарницький районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.