Справа № 809/767/16
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" жовтня 2016 р. Справа № 809/767/16
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Боршовського Т.І.
за участю секретаря судового засідання Савченко Н.М.
представника відповідача Комаревцева О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
до Командира військової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 (надалі відповідач), в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача в непредставленні необхідних документів до кадрового органу посадової особи, яка наділена правом на звільнення позивача з військової служби за віком.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.04.2016 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 з рапортом від 08.04.2016 року про звільнення позивача з військової служби за віком. 14.04.2016 року відповідач листом № 350/490/46/693/пс повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для його звільнення за віком. Позивач вважає, що командир військової частини НОМЕР_1 не наділений повноваженнями щодо самостійного вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, а лише має обов`язок щодо представлення документів про звільнення позивача до посадової особи, яка наділена правом на звільнення ОСОБА_1 . Таким чином, непредставлення відповідачем документів про звільнення позивача до посадової особи, яка наділена правом на його звільнення, ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльністю.
Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити повністю.
Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, наведених в письмовому запереченні від 28.09.2016 року № 350/490/46/1618пс. Зокрема, відповідач зазначив, що підстав для звільнення позивача з військової служби у запас за віком немає, оскільки згідно Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України № 1126-VІІ від 17.03.2014 року, з 18.03.2014 року в Україні запроваджений особливий період і граничний вік перебування на військовій службі для молодшого і старшого офіцерського складу становить 60 років. В судовому засіданні представник відповідача просив в задоволення позову відмовити.
14.07.2016 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 17). В зазначеній заяві від 14.07.2016 року позивач вказав, що 09.03.2016 року він звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом від 09.03.2016 року про звільнення позивача з військової служби за віком. 14.03.2016 року відповідач листом № 350/490/46/502/пс повідомив позивача про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 за віком. Також позивач зазначив, що 02.06.2016 року він звертався до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом від 02.06.2016 року про звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я, однак відповідач залишив даний рапорт без відповідного реагування. Таким чином, ОСОБА_1 в заяві про збільшення позовних вимог від 14.07.2016 року просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача в непредставленні необхідних документів до кадрового органу посадової особи, яка наділена правом на звільнення ОСОБА_1 з військової служби за віком та станом здоров`я згідно рапортів від 09.03.2016 року та від 02.06.2016 року.
29.09.2016 року розглянувши в судовому засіданні подану позивачем заяву від 14.07.2016 року про збільшення позовних вимог, суд прийняв протокольну ухвалу, якою відмовив ОСОБА_1 в прийнятті до розгляду вказаної заяви від 14.07.2016 року з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. До початку судового розгляду справи по суті позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. Заява про зміну позовних вимог повинна відповідати вимогам, які встановлені цим Кодексом для позовних заяв. У разі невідповідності такої заяви вимогам статті 106 цього Кодексу суд своєю ухвалою повертає її позивачу. Ухвала суду, прийнята за результатами розгляду питання про прийняття заяви про зміну позовних вимог, окремо не оскаржується.
В даному випадку, зважаючи на зміст заяви позивача від 14.07.2016 року, суд не може погодитися з тим, що ОСОБА_1 через подання вказаної заяви збільшує позовні вимоги, оскільки позивач фактично в заяві від 14.07.2016 року одночасно змінив як підставу, так і предмет адміністративного позову.
Як встановлено судом вище, ОСОБА_1 в заяві від 14.07.2016 року просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача в непредставленні необхідних документів до кадрового органу посадової особи, яка наділена правом на звільнення ОСОБА_1 з військової служби за віком та станом здоров`я згідно рапортів від 09.03.2016 року та від 02.06.2016 року. При цьому, в первинній позовній заяві позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача в непредставленні необхідних документів до кадрового органу посадової особи, яка наділена правом на звільнення позивача з військової служби за віком згідно рапорту від 08.04.2016 року. Тобто, заявою від 14.07.2016 року про збільшення позовних вимог позивач доповнює первинні позовні вимоги новими, при цьому покликається на нові підстави для звернення до суду. Таким чином, відбувається одночасна зміна підстав та предмету позову, яка може бути реалізована лише через подання нового позову, а не заяви про збільшення позовних вимог.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд відмовив ОСОБА_1 в прийнятті до розгляду заяви від 14.07.2016 року про збільшення позовних вимог.
Розглянувши адміністративний позов, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши надані суду письмові докази та інші матеріали справи, суд встановив таке.
ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді помічника командира по правовій роботі начальник юридичної групи.
08.04.2016 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 з рапортом від 08.04.2016 року, вх. № 745 про звільнення позивача з військової служби за віком (а.с. 5). Згідно змісту вказаного рапорту від 08.04.2016 року, ОСОБА_1 просив командира військової частини НОМЕР_1 представити необхідні документи про звільнення позивача з військової служби із Збройних Сил України в запас на підставі пункту «в» частини 7 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», до кадрового органу посадової особи, яка наділена правом на звільнення ОСОБА_1 з військової служби за віком. При цьому, в зазначеному рапорті позивач вказав про своє небажання проходити військову службу у військовому резерві.
14.04.2016 року командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 листом № 350/490/46/693/пс повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для його звільнення з військової служби за віком (а.с. 6). В зазначеному листі відповідач вказав, що згідно указу Презилента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України № 1126-VІІ від 17.03.2014 року, з 18.03.2014 року в Україні запроваджений особливий період і граничний вік перебування на військовій службі для молодшого і старшого офіцерського складу, а саме такий вік для позивача становить 60 років. Таким чином, поки в Україні триває особливий період, підстав для звільнення позивача з військової служби у запас за віком до досягнення ОСОБА_1 60-річного віку немає.
Позивач вважає не представлення командиром військової частини НОМЕР_1 документів про його звільнення за віком до посадової особи, яка наділена правом на звільнення ОСОБА_1 , протиправною бездіялільністю.
Вирішуючи даний спір суд виходив з таких мотивів та норм права.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засади проходження в Україні військової служби регулюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 року та Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України за № 170 від 10.04.2009 року.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Закону України "Про військовий обовязок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Питання щодо звільнення військовослужбовців з військової служби регулюється статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зокрема, відповідно до вимог пункту «в» частини 2 вказаної статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено звільнення осіб офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу на підставах, передбачених частиною сьомою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.
Згідно рапорту від 08.04.2016 року ОСОБА_1 висловив бажання звільнити його на підставі пункту «в» частини 7 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі.
Права посадових осіб щодо звільнення з військової служби встановлено в розділі ХІІ «Звільнення з військової служби» Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 року (надалі Положення № 1153/2008).
Так, згідно пункту 225 Положення № 1153/2008, звільнення військовослужбовців з військової служби на підставах, передбачених пунктом 2 частини третьої, частинами шостою, сьомою і восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», здійснюється: у військових званнях до капітана включно за всіма підставами (крім звільнення осіб офіцерського складу через службову невідповідність та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) - командувачами військ оперативних командувань (підпункт 2-1 пункту 225 Положення № 1153/2008).
В даному випадку, позивач перебував на час подання рапорту від 08.04.2016 року у військовому званні капітан юстиції, а тому згідно вищевказаної норми Положення його звільнення має здійснюватися командувачем військ оперативного командування.
Відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Суд встановив, що наявний в матеріалах справи рапорт ОСОБА_1 від 08.04.2016 року про його звільнення з військової служби відповідає вимогам, встановленим пунтом 233 Положення № 1153/2008: підставою для звільнення з військової служби зазначено пункт «в» частини 7 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; висловлено думку позивача про його категоричне небажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; особова справа ОСОБА_1 після звільнення має бути надіслана до Івано-Франківського міського військового комісаріату.
Пунктом 12.9 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України за № 170 від 10.04.2009 року (надалі Інструкція № 170), встановлено, що документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до кадрового органу посадової особи, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення: за підставами, передбаченими підпунктами «б» і «г» пункту 2 частини третьої, пунктами «е», «є», «ж», «і», «й» та «л» частини шостої, пунктами «е», «є», «ж», «з», та «ї» частини сьомої, а також частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; за підставами, передбаченими підпунктом «г» пункту 2 частини третьої, пунктами «а», «б», «в», «д» та «і» частини сьомої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо звільнення відбувається за рішенням військовослужбовця.
Таким чином, на підставі вищевказаного пункту 12.9 Інструкції № 170 відповідач після отримання рапорту від 08.04.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, мав надіслати його до кадрового органу посадової особи, яка має право на звільнення позивача, тобто до командувача військ оперативного командування.
Наведене положення про те, що вирішення питання про звільнення позивача з військової служби відноситься до виключної компетенції командувача військ оперативного командування, а не командира військової частини НОМЕР_1 , підтверджується також пунктом 12.1 Інструкції № 170.
Так, згідно вказаного пункту 12.1 Інструкції № 170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення № 1153/2008.
Окрім цього, пунктом 12.8 Інструкції № 170 встановлено, що посадові особи відповідно до наданих їм прав, зобов`язані звільнити з військової служби військовослужбовців, які досягли граничного віку перебування на військовій службі або які не виявили бажання укладати новий контракт. Документи на звільнення військовослужбовців, які досягають граничного віку перебування на військовій службі або в яких закінчується строк контракту, направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення, не пізніше ніж за два місяці до досягнення військовослужбовцем граничного віку перебування на військовій службі або закінчення строку контракту. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до військової частини за місцем проходження військової служби у строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад, а також розрахунок військовослужбовців.
В даному випадку, зважаючи на зміст листа командира військової частини НОМЕР_1 від 14.04.2016 року № 350/490/46/693/пс, який адресований позивачу за результатами розгляду рапорту від 08.04.2016 року про звільнення ОСОБА_1 , суд встановив, що відповідач не направляв документи про звільнення позивача до кадрового органу посадової особи, яка має право на звільнення капітана юстиції ОСОБА_1 , а самостійно прийняв рішення про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за віком.
В судовому засіданні представник сторін підтвердили те, що вищезгадані документи на звільнення позивача не були передані до командувача військ оперативного командування, який згідно пункту 225 Положення № 1153/2008 наділений правом на звільнення ОСОБА_1 . При цьому, представник відповідача пояснив, що перед направленням документів до вищестоящого командування, командир військової частини самостійно перевіряє їх та вирішує направляти такі документи до вищестоящого командування чи ні. Щодо прийняття рішення за результами розгляду вказаного рапорту від 08.04.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, то представник відповідача пояснив, що в даному випадку була очевидна відсутність підстав для звільнення позивача за віком, а тому матеріали про звільнення не були передані на розгляд до кадрового органу посадової особи, яка має право на звільнення капітана юстиції ОСОБА_1 .
Суд не може погодитися з наведеними доводами представника відповідача з огляду на таке.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як встановлено судом, згідно вимог пункту 12.9 Інструкції № 170 документи на звільнення ОСОБА_1 з військової служби мали бути надіслані безпосередньо до кадрового органу посадової особи, яка має право на звільнення позивача з військової служби. Таким органом, в даному випадку, є командувач військ оперативного командування, який в свою чергу на підставі пункту 12.1 Інструкції № 170 та пункту 225 Положення № 1153/2008 наділений виключними повноваженнями щодо розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби. Таким чином, командир військової частини НОМЕР_1 , прийнявши рішення про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за віком, вийшов за межі своєї компетенції, яка в даному випадку обмежувалась лише обов`язком щодо направлення відповідних документів на звільнення ОСОБА_1 до кадрового органу посадової особи, яка має право на звільнення позивача. При цьому, суд не бере до уваги пояснення представника відповідача про те, що ні Положення, ні Інструкція не встановлюють заборони безпосередньому керівнику військовослужбовця попередньо розглядати підставність поданого ним рапорту на звільнення, оскільки згідно норми частини 2 статті 19 Конституції України, відповідач зобов`язаний був діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, не допускаючи свавільного тлумачення норм пунктів 225, 233 Положення № 1153/2008, пункту 12.8 Інструкції № 170 при їх виконанні.
Щодо питання про пропущення позивачем встановленого частиною 3 статтею 99 КАС України строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, то суд вказує на таке.
Відповідно до частини 1 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
В частині 3 статті 99 КАС України зазначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на піблічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
В данному випадку, адміністративний позов стосується питань звільнення позивача з військової служби, а, отже, для звернення до суду з даним позовом має застосовуватися місячний строк з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як встановлено судом вище, ОСОБА_1 дізнався про результати розгляду свого рапорту від 08.04.2016 року про звільнення 14.04.2016 року, отримавши від відповідача листа № 350/490/46/693/пс. Таким чином, саме з 14.04.2016 року розпочався місячний строк на звернення до суду з даним позовом.
ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву 27.06.2016 року, тобто з пропущенням строку звернення до суду, який передбачений частиною 3 статті 99 КАС України.
В той же час, в судовому засіданні позивач повідомив суд про поважні причини пропуску зазначеного строку звернення до суду з даним позом, оскільки під час визначеного строку перебував на лікуванні в різних медичних закладах. На підтвердження вказаних фактів, ОСОБА_1 подав суду такі документи: копію довідки військово-лікарської комісії ВМКЦ Західного регіону від 06.04.2016 року № 251/3, згідно якої позивач потребував звільнення від виконання службових обов`язків на п`ятнадцять календарних днів з перебуванням в лазареті медичного пункту частини; копію виписного епікризиса, згідно якого ОСОБА_1 перебував з 06.04.2016 року по 19.04.2016 року в лазареті медичного пункту військової чпстини НОМЕР_1 ; довідку командира військової частини НОМЕР_1 від 30.09.2016 року № 350/490/46/1635/пс, згідно якої позивач з 25.04.2016 року по 28.04.2016 року перебував на обстеженні військово-лікарської комісії ВМКЦ Західного регіону; з 09.05.2016 року по 13.05.2016 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні в Богородчанській районній лікарні, що підтверджується копією довідки вказаного медичного закладу від 13.05.2016 року № 2; з 17.05.2016 року по 26.05.2016 року позивач перебував на лікуванні у ВМКЦ Західного регіону, що підтверджується повідомленням вказаного лікувального закладу від 26.05.2016 року № 6172; з 13.06.2016 року по 29.06.2016 року ОСОБА_1 перебував у щорічній основній відпустці.
Враховуючи вищевикладені обставини та подані в їх підтвердження докази в сукупності, з метою забезпечення права позивача на доступ до правосуддя та недопущення безпідставного обмеження цього права, враховуючи правову природу спірних правовідносин та документальне підтвердження фактів перебування позивача на лікуванні в медичних закладах під час перебігу строку, об`єктивну та розумну можливість дотримання позивачем строку звернення до суду з огляду на вказані обставини, суд визнав поважними причини пропуску строку на звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Таким чином, суд дійшов висновку зодовольнити позов та визнати протиправною бездіяльність Командира військової частини НОМЕР_1 щодо не надіслання безпосередньо до кадрового органу посадової особи, яка наділена правом на звільнення ОСОБА_1 з військової служби, документів згідно рапорта ОСОБА_1 від 08 квітня 2016 року.
За відсутності доказів понесення позивачем судових витрат, такі згідно статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судом не розподілялися.
Керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-
ПОСТАНОВИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Командира військової частини НОМЕР_1 щодо не надіслання безпосередньо до кадрового органу посадової особи, яка наділена правом на звільнення ОСОБА_1 з військової служби, документів згідно рапорта ОСОБА_1 від 08 квітня 2016 року.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.

Постанова складена в повному обсязі 10.10.2016 року.