Справа № 813/6431/15
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 р. Справа № 876/3672/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Каралюса В.М.,

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

з участю представників: позивача ОСОБА_1, відповідача Лейбенко Д.О.,

Краснопольської Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року у адміністративній справі №813/6431/15 за позовом ОСОБА_4 до Львівської митниці ДФС про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулась із позовом до Львівської митниці Державної фіскальної служби з вимогами про визнання протиправним та скасування наказу Львівської митниці ДФС №874-о від 03.11.2015 року «про звільнення ОСОБА_4І», поновлення ОСОБА_4 на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Зокрема посилається на те, що оскаржуваний наказ видано в період тимчасової непрацездатності позивача, з пропуском 3-денного строку, встановленого ч. 2 ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» та крім цього, вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 172-7 КУпАП не є корупційним порушенням, пов'язаним із порушенням обмежень, передбачених ст. 6-10 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», тому відсутні підстави для звільнення. Просить постанов суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи, представник позивача апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін. Зазначив, що зв'язку із недотриманням позивачем правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції, рішенням суду, яке набрало законної сили, про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного корупційного правопорушення передбаченого ст. 172-7 КУпАП, тому Львівською митницею ДФС правомірно видано Наказ №874-о від 03.11.2015 року «Про звільнення ОСОБА_4І.».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. ОСОБА_4 проходила службу в митних органах з листопада 2005 року. Призначена на посаду старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» 28.10.2013 року.

Наказом Львівської митниці ДФС від 03.11.2015 року №874-о «Про звільнення ОСОБА_4І.» позивача звільнено з посади старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митниці Міндоходів, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» у зв'язку з недотриманням нею вимог, пов'язаних з проходженням державної служби (недотримання правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції».

Підставою для видачі оскаржуваного наказу слугувала постанова Яворівського районного суду Львівської області від 17.12.2014 року по справі №460/3920/14-п, залишена без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 30.06.2015 року, якою ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 Кодексу України про адміністративне правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних доходів громадян, що становить 510,00 грн.

Вказані рішення надійшли на адресу Львівської митниці ДФС 07.10.2015 року.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що у зв'язку із недотриманням позивачем правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції», рішенням суду, яке набрало законної сили, про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного корупційного правопорушення передбаченого ст. 172-7 КУпАП, Львівською митницею ДФС правомірно видано Наказ №874-о від 03.11.2015 року.

Колегія суддів апеляційного суду вважає висновки суду першої інстанції вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 161 цього Закону.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про державну службу», на державних службовців поширюються вимоги та обмеження, передбачені Законом України «Про запобігання корупції».

Відповідно до ст. 161 Закону України «Про державну службу» державні службовці зобов'язані дотримуватися правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року №1700-VII, реальний конфлікт інтересів-суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень; потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів встановлені Розділом V Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1,2 частини1 статті 3 цього Закону, зобов'язані: вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Нормами статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що не повідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів, тягне за собою накладення штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів, тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для звільнення від доказування є зокрема, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 17.12.2014 року залишеною без змін Постановою апеляційного суду Львівської області від 30.06.2015 року, встановлено, що ОСОБА_4, як посадова особа органу митної служби та суб'єкт відповідальності за корупційні правопорушення не повідомила свого безпосереднього керівника про наявність конфлікту інтересів під час митних оформлень транспортних засобів під керуванням рідних братів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при перетині митного кордону України, чим вчинила адміністративно корупційне правопорушення передбачене ст. 172-7 КУпАП, а тому таку визнано винною в скоєнні адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних доходів громадян, що становить 510 грн. 00 коп.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у зв'язку із недотриманням позивачем правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції, рішенням суду, яке набрало законної сили, про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного корупційного правопорушення передбаченого ст. 172-7 КУпАП, Львівською митницею ДФС правомірно видано Наказ №874-о від 03.11.2015 року.

Що стосується доводів апелянта про те, що вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП не є корупційним правопорушенням, пов'язаним з порушенням обмежень передбачених статтями 6- 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», а відтак підстави для її звільнення відсутні, то колегія суддів зазначає наступне.

ОСОБА_4 було звільнено за недотримання вимог пов'язаних із проходженням державної служби, а саме правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції», а не за недотримання вимог щодо обмежень під час проходження державної служби, передбачених Законом України «Про запобігання корупції», які встановлені ст.6-10 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції».

Окрім того, станом на день надходження на адресу митниці рішень судів, якими ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП (07.10.2015 року), Закон України «Про засади запобігання та протидії корупції» від 7 квітня 2011 року №3206-УІ, на який посилається позивачка, частково втратив чинність. Натомість діяв Закон України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700- VII, який відповідно до ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих положень набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання ним чинності (26.04.2015 року).

Щодо доводів апелянта про пропущення строків притягнення до дисциплінарної відповідальності, то суд зазначає наступне.

Рішення судів про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення надійшли на адресу митниці 07.10.2015 року, оскаржуваний наказ було прийнято 03.11.2015 року, а Закон України «Про засади запобігання та протидії корупції» від 7 квітня 2011 року №3206-VI втратив чинність, крім положень щодо фінансового контролю, які втрачають чинність з початком роботи системи подання та оприлюднення відповідно до Закону України від 14 жовтня 2014 року №1700-УІІ декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (згідно із Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-УІІ, який вводиться в дію з 26 квітня 2015 року, враховуючи зміни, внесені Законом України від 12 лютого 2015 року №198-УІІІ).

В Законі України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700-VII не встановлено строк, протягом якого підлягають звільненню з роботи особи, яких притягнуто до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Щодо покликання апелянта на ту обставину, що відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 17 постанови пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9, встановлено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40) стосуються як передбачених статтями 40,41 (1) КЗпП, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок ( довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» роз'яснено у п. 4 ст. 36 КзПП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст. 40,41 КзПП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст.ст. 40,41 КзПП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Зазначена правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 23.01.2013 року по справі №6-127цс12.

Нормами пункту 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16-1 цього Закону.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що звільнення з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а тому, обмеження передбачене ч. 3ст. 40 КзПП України щодо недопустимості звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці на такі випадки не поширюється.

Що стосується посилання апелянта на норми ст.148 КЗпП України, то колегія суддів зазначити наступне.

Звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону №3723-ХІІ є одним із законодавчо встановлених заходів боротьби з корупцією і, відповідно, не є заходом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни, передбаченим ст.147 КЗпП України.

Статтею 30 Закону №3723-XII встановлено спеціальні підстави припинення державної служби, окрім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, зокрема у разі недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16-1 цього Закону.

Таким чином, у пункті другому частини першої ст. 30 Закону №3723-ХІІ визначено не окремий вид відповідальності державних службовців, а спеціальну притаманну тільки державній службі підставу її припинення, яка мас імперативний характер. Саме ж припинення відбувається у формі звільнення. Де такого висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 10.02.2015року.

Таким чином, звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» є самостійною підставою припинення державної служби, а не звільненням з підстав визначених КЗпП України, а тому в даному випадку положення ст. 148 КЗпП України не підлягають застосуванню.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, та враховуючи всі наведені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Наказ Львівської митниці ДФС від 03.11.2015 року №874-о «Про звільнення ОСОБА_4І.» є таким, що винесений з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстав для визнання його протиправним та скасування немає.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року у адміністративній справі №813/6431/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя З.М. Матковська

Судді В.С. Затолочний

В.М. Каралюс

Повний текст ухвали складено 27.09.2016р.