Справа № 826/1213/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 жовтня 2016 року № 826/1213/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., суддів Погрібніченка І.М., Шулежка В.П. вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про 1) Міністерства юстиції України 2) Кабінету Міністрів України 3) Державної виконавчої служби України визнання протиправними дій, скасування розпорядження

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до 1) Міністерства юстиції України, 2) Кабінету Міністрів України, 3) Державної виконавчої служби України, який, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 21.04.2016 р., просив суд:

визнати протиправними дії Міністерства юстиції України з підписання 24.12.2015 року листа №841/14/9-15, яким запропоновано Прем'єр-міністру України звільнити

ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державної виконавчої служби України у зв'язку із ліквідацією цієї Служби, та визнати цю пропозицію Міністра юстиції незаконною;

визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. №1363-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державної виконавчої служби України;

визнати незаконними дії Державної виконавчої служби України з прийняття наказу від 25.12.2015р. №271/к про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. №1363-р;

скасувати наказ Державної виконавчої служби України від 25.12.2015р. №271/к про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. №1363-р;

поновити позивача на посаді заступника Голови Державної виконавчої служби України з 28.12.2015 р.;

зобов'язати Державну виконавчу службу України (ліквідаційну комісію даної Служби) анулювати запис в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 28.12.2015 р. на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України;

стягнути з Державної виконавчої служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що його звільнення відбулося за відсутності та це законних підстав, оскільки, він був у відпустці та перебував на лікарняному.

Відповідачі у запереченнях проти задоволення позову заперечують мотивуючи тим, що звільнення позивача відбулося у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв'язку з ліквідацією Державної виконавчої служби України.

В судовому засіданні 26.04.2016 року судом було ухвалено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

06.04.2015 р. на виконання частини першої статті 49 Кодексу законів про працю України позивача письмово попереджено під розпис про майбутнє звільнення з займаної посади у зв'язку з ліквідацією Державної виконавчої служби України на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 17 та Наказу ДВС України від 04.02.2015 р. № 7/2 «Про деякі питання, пов'язані з ліквідацією ДВС України» (копія попередження наявна в матеріалах справи).

Відповідно до наказу Державної виконавчої служби України №271/к від 25.12.2015 р. було оголошено розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. №1363-р Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної виконавчої служби України. Вважати ОСОБА_1 таким, що звільнений з посади заступника Голови Державної виконавчої служби України 28.12.2015 р. у зв'язку з ліквідацією цієї Служби (п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України). Виплатити ОСОБА_1 вихід допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати за 2015 р., відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України.

Підставою для прийняття даного наказу зазначено попередження про майбутнє звільнення із займаної посади ОСОБА_1 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. №1363-р Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державної виконавчої служби України.

Листом від 24.12.2015 р. № 841/14/9-15 Міністр юстиції України ініціював перед Прем'єр-міністром України питання про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державної виконавчої служби України у зв'язку з ліквідацією Державної виконавчої служби України. Даний лист зареєстровано департаментом документообігу та контролю Секретаріату Кабінету Міністрів України 25.12.2015 р. за №51661/0/1-15 об 9:13:43 год.

25.12.2015 на засіданні Кабінету Міністрів України Прем'єр-міністром України було внесено подання про звільнення позивача з займаної посади.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1363-р (далі - Розпорядження) позивача було звільнено з посади заступника Голови ДВС у зв'язку з ліквідацією цієї Служби (пункт 1 частини першої статті 40 КзпП України).

На підставі частини третьої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон про КМУ) акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України. Розпорядження Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо цими розпорядженнями не встановлено пізніший термін набрання ними чинності (частина друга статті 52 Закону про КМУ).

Отже, вказане Розпорядження Кабінету Міністрів України у відповідності до вимог частини другої статті 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» набрало чинності з моменту його прийняття.

Відповідно до пункту 15 Порядку розгляду питань, пов'язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 298, на підставі акта Президента України або Кабінету Міністрів України щодо призначення на посаду чи звільнення з посади особи в установленому порядку відповідним органом або підприємством у триденний строк видається наказ (розпорядження) за місцем її роботи, в якому зазначається дата початку роботи на відповідній посаді або припинення роботи.

При цьому, судом було встановлено, що останній день перебування ОСОБА_1 у відпустці припадав на неробочий день - субота, у зв'язку з цим у Наказі зазначено, що день звільнення - 28.12.2015 р. тобто, перший робочий день після відпустки - понеділок.

Так, 28.12.2015 р. ОСОБА_1 з'явився на робоче місце, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, зокрема підписаними позивачем листами 28.12.2015 р. та не заперечується самим позивачем. При цьому, 28.12.2015 р. позивач звернувся до лікаря та отримав листок непрацездатності з 28.12.2015 р.

28.12.2015 р. комісією у складі начальника відділу діловодства та контролю Управління фінансово-господарської діяльності та діловодства Державної виконавчої служби України ОСОБА_2 та головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку, звітності та матеріально-технічного забезпечення Управління фінансово-господарської діяльності та діловодства Державної виконавчої служби України ОСОБА_3 було повідомлено ОСОБА_1 у телефонній розмові про прийняття Кабінетом Міністрів України Розпорядження та висловлено пропозицію невідкладно з'явитися для ознайомлення із зазначеним Розпорядженням та Наказом, про що складено акт від 28.12.2015р. (копія даного акту наявна в матеріалах справи).

Натомість, ОСОБА_1 у телефонній розмові 28.12.2015 об 17:30 повідомив відповідача-3 про свою тимчасову непрацездатність, яка розпочалась 28.12.2015 р. Позивачем також письмово було інформовано відповідача-3 про те, що він знаходиться на листку непрацездатності.

Таким чином, з наведеного вище вбачається, що 28.12.2015 р. ОСОБА_1 був присутнім на робочому місці, тобто після виходу на роботу після відпустки приступив до виконання трудових та посадових обов'язків, підписував документи, виконував інші трудові обов'язки і лише тільки після того як дізнався про своє звільнення відповідно до Розпорядження № 1363-р від 25.12.205 р., позивач покинув робоче місце та повідомив про свою непрацездатність.

12.01.2016 р. позивач після закриття листка непрацездатності з'явився на своє робоче місце, де його було ознайомлено із наказом ДВС України від 25.12.2015р. №271/к, вручено трудову книжку та надано копію наказу.

Механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів визначено Порядком здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 р. № 1074.

Так, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (далі - Постанова № 85) затверджено граничну чисельність апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, зокрема була установлена гранична чисельність працівників Державної виконавчої служби Україні 85 чоловік.

Відповідно до норм вказаного Порядку та з метою оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції, раціонального використання бюджетних коштів та на виконання пункту 9 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України від 28 грудня 2014 р. N 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, законодавчих актів України» щодо скорочення чисельності працівників державних органів на 20 відсотків Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 21.01.2015 № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» (далі - Постанова № 17).

Враховуючи вказані в Порядку особливості ліквідації органу виконавчої влади Постановою № 17 обґрунтовано доцільність ліквідації ДВС та передбачено передачу її функцій Міністерству юстиції в частині реалізації державної політики у відповідних сферах, утворено комісію з ліквідації ДВС, затверджено Голову комісії з ліквідації.

Одночасно Постановою № 17 внесено зміни до Постанови № 85, зокрема, зменшено граничну чисельність працівників Державної виконавчої служби України з 85 чоловік до 7 чоловік та передбачено, що вказана гранична чисельність установлена до завершення ліквідації центрального органу виконавчої влади.

Згідно з пунктом 18 Порядку до комісії з ліквідації перейшли повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов'язаних з ліквідацією ДВС.

На виконання пунктів 20, 21 Порядку Комісія з ліквідації та її Голова здійснює заходи та забезпечує, в тому числі, дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісії, у тому числі письмово попереджає їх не пізніше ніж за два місяці до звільнення, повідомляє державну службу зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності.

Так, наказом ДВС від 02.02.2015 р. № 6/2 було затверджено план заходів, пов'язаних з ліквідацією ДВС, зокрема, передбачено письмове попередження працівників ДВС про звільнення у зв'язку з ліквідацією, повідомлення державної служби зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності (копія Плану міститься в матеріалах справи).

На виконання вимог Постанови № 17 та Постанови № 85 та при здійсненні заходів з ліквідації ДВС було звільнено 79 працівників. Станом на 16.12.2015 р. у ДВС працювало 6 працівників разом із Позивачем.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 840 внесено зміни у додаток 1 до Постанови № 85, виклавши його в новій редакції. Гранична чисельність працівників ДВС у викладеному в новій редакції додатку № 1 до постанови № 85 не передбачена.

Отже, на момент звільнення Позивача (25.12.2015) Постановою № 85 гранична чисельність працівників ДВС не передбачалась.

Варто зазначити, що відповідно до пункту 25 Порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074, комісія з ліквідації центрального органу виконавчої влади утримується за рахунок і в межах коштів, передбачених на утримання органу виконавчої влади або територіального органу, що припиняється.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, частиною третьою цієї статті Кодексу передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 4 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Враховуючи наведені норми Кодексу законів про працю України, доводи позивача щодо перебування його у відпустці та на лікарняному, згідно частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому не мають правової підстави для поновлення його на роботі, так як дане правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Під повною ліквідацією розуміється ліквідація підприємства, установи, організації без правонаступництва, коли відсутня будь-яка особа, до якої перейшли всі права і обов'язки підприємства установи чи організації, які ліквідуються.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» Міністерство юстиції України є правонаступником ДВС України лише в частині реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), тобто завдання, які до ліквідації здійснювала ДВС України, на сьогоднішній момент передані Міністерству юстиції України, натомість Міністерство юстиції України не є правонаступником ДВС України в трудових, майнових чи інших відносинах.

Враховуючи те, що в даному випадку відбулася повна ліквідація ДВС України без правонаступництва, Міністерство юстиції України не є універсальним правонаступником ДВС, до якого перейшли всі права і обов'язки ДВС України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач-1 підписуючи 24.12.2015 р. лист №841/14/9-15, яким запропоновано Прем'єр-міністру України звільнити ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державної виконавчої служби України у зв'язку із ліквідацією цієї Служби, та відповідач-2 при прийнятті розпорядження від 25.12.2015 року № 1363-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державної виконавчої служби України», діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання неправомірними дій відповідача-1 та скасування оскаржуваного розпорядження задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що відповідач-3, приймаючи наказ від 25.12.2015р. №271/к про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. №1363-р, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання незаконними дії Державної виконавчої служби України щодо прийняття наказу 25.12.2015р. №271/к є необґрунтованими.

Оскільки, судом встановлено правомірність дій відповідача-3 щодо прийняття 25.12.2015р. наказу №271/к, а позовна вимога про скасування даного наказу є похідною від позовної вимоги щодо правомірності законності його прийняття, суд приходить до висновку, що такі вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги про поновлення позивача на посаді заступника Голови ДВС України та зобов'язання ДВС України (ліквідаційну комісію) анулювати запис в трудовій книжці є необґрунтованими, отже задоволенню не підлягають.

У відповідності до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У відповідності до диспозиції вказаної правової норми рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу може бути прийнято лише одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Оскільки при вирішенні даного спору суд відмовив у задоволенні вимоги про поновлення на роботі, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь позивача середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене, Кабінет Міністрів України, Міністерство юстиції України та Державна виконавча служба України діяли у межах своєї компетенції та вимог діючого законодавства, не порушивши при цьому прав, свобод чи законних інтересів позивача.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що наведені позивачем докази не доводять обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов висновку, що адміністративний є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-71, 94, ч. 6 ст. 128, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

судді: І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко