Справа № 817/688/16
Суддя: Євпак В.В.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Гломб Ю.О.
Суддя-доповідач:Євпак В.В.
УХВАЛА

іменем України

"05" жовтня 2016 р. Справа № 817/688/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Євпак В.В.

суддів: Капустинського М.М.

Мацького Є.М.,

за участю секретаря судового засідання Гунько Л.В.,

позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Слівінського О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "10" серпня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача : Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про визнання протиправними дій та стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати ,

ВСТАНОВИВ:

11.05.2016 ОСОБА_3 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Прокуратури Рівненської області, та з урахуванням збільшення позовних вимог просить визнати протиправними дій щодо не нарахування та невиплати заробітної плати за період з 02.07.2015 по 08.12.2015 включно відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру", та стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати за вказаний період в у розмірі 104106,73 грн. (за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2015 року).

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року у здоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В апеляційній скарзі зазначає, що відсутність механізму реалізації права працівника прокуратури на заробітну плату в розмірі, передбаченому Законом, у зв'язку з не внесенням відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки закони України мають вищу юридичну силу ніж постанови Кабінету Мінісьрів України, а також, у з'язку з тим, що кожен має право на заробітну плату не нижче від встановленої законом ( ч.4 ст. 43 Конституції України). Суд першої інстанції з ініціативи відповідача неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи.

Переглянувши судове рішення, доводи апеляційної скарги, розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 20.04.2011 ОСОБА_3 призначений стажистом на вакантну посаду помічника Дубенського міжрайонного прокурора на час відсутності постійного працівника (наказ від 20.04.2011 №276).

28.12.2011 призначений стажистом на посаду помічника Дубенського міжрайонного прокурора (наказ від 28.12.2011 №1162).

23.03.2012 призначений на посаду помічника Дубенського міжрайонного прокурора (наказ від 23.03.2012 №125).

20.04.2012 прийняв присягу працівника прокуратури.

01.06.2012 призначений на посаду прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури (наказ від 01.06.2012 №409).

28.09.2012 призначений на посаду старшого прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури (наказ від 28.09.2012 №1017).

23.11.2012 переведений на посаду старшого прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури з питань нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів, у зв'язку з частковою зміною структури та штатного розпису прокуратури області (наказ від 23.11.2012 №1280).

20.07.2015 призначений на посаду прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури з питань нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів (наказ від 20.07.2015 №815).

14.12.2015 звільнений з займаної посади та органів прокуратури України у зв'язку з ліквідацією та реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України) (наказ від 14.12.2015 №1526).

Вказані обставини встановлені згідно записів у трудовій книжці позивача (а.с.9-11) та не заперечувались у ході судового розгляду.

Із розрахункових листів, наявних в матеріалах справи (а.с.41), вбачається, що ОСОБА_3 нараховано заробітну плату:

- за липень 2015 року в сумі 9970,01 грн., з яких: оклад - 731,48 грн., за вислугу років - 118,72 грн., доплата за ОВЗ - 591,63 грн., відпустка - 3125,70 грн., за класний чин - 60,00 грн., матеріальна допомога СПП - 2915,33 грн., матеріальна допомога на оздоровлення - 2915,33 грн., індексація доходів з 01.06.12 - 184,93 грн.;

- за серпень 2015 року в сумі 4890,23 грн., з яких: оклад - 1379,00 грн., за вислугу років - 224,10 грн., доплата за ОВЗ - 1116,77 грн., премія щомісячна - 1700,92 грн., за класний чин - 115,00 грн., індексація доходів з 01.06.12 - 354,44 грн.;

- за вересень 2015 року в сумі 5197,05 грн., з яких: оклад - 1517,00 грн., за вислугу років - 244,80 грн., доплата за ОВЗ - 1219,92 грн., премія щомісячна - 1858,03 грн., за класний чин - 115,00 грн., індексація доходів з 01.06.12 - 242,30 грн.;

- за жовтень 2015 року в сумі 6585,85 грн., з яких: оклад - 1560,95 грн., за вислугу років - 251,39 грн., доплата за ОВЗ - 1252,77 грн., премія щомісячна - 3163,44 грн., за класний чин - 115,00 грн., індексація доходів з 01.06.12 - 242,30 грн.;

- за листопад 2015 року в сумі 10501,13 грн., з яких: оклад - 1588,00 грн., за вислугу років - 255,45 грн., доплата за ОВЗ - 1272,99 грн., за доступ до держтаємниці - 158,80 грн., премія щомісячна - 6102,43 грн., за класний чин - 115,00 грн., індексація доходів з 01.06.12 - 1008,46 грн.;

- за грудень 2015 року в сумі 22589,43 грн., з яких: оклад - 784,35 грн., за вислугу років - 125,15 грн., доплата за ОВЗ - 623,68 грн., щомісячна премія - 2453,93 грн., компенсація відп. по календ. днях - 11189,20 грн., за класний чин -50,00 грн., вихідна допомога - 7608,51 грн.

Вважаючи такі нарахування заробітної плати такими, що суперечать чинному законодавству, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що застосування норм і положень ст.81 Закону України "Про прокуратуру" у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів, згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" є правомірним.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» (далі - Закон), який набрав чинності 15.07.2015 року крім пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу ХІІІ цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; статей 21, 28-38, 42, 44-50, 62-63, 65-79 цього Закону, які набирають чинності 15 квітня 2016 року; статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15 грудня 2015 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 81 Закону посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Згідно ст. 89 Закону фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

При цьому, приписами ст. 90 Закону визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Згідно ч. ч.1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 статті 22 БК України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

В силу п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 року та п. 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 року норми і положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Постановою КМ України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 року № 505 зі змінами, внесеними постановою КМ України від 30.09.2015 року №763, визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

Як зазначено в рішенні Конституційного суду України по справі № 18/183-97 від 03.10.1997 року конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Так, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи між бюджетних відносин» від 28.12.2014 року внесено зміни до Бюджетного кодексу України, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» якого доповнено пунктом 26, яким серед іншого встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13, 14 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру»застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, Закон України «Про прокуратуру» прийнято 14.10.2014 року, у той час як Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» прийнято 28.12.2014 року та Закон України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» - 25.12.2015 року, тобто пізніше. Відтак, саме положення вказаних Законів України «Про Державний бюджет України» необхідно застосовувати в даному випадку щодо застосування норм і положень 81 Закону у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, приписами БК України з урахуванням Законів України «Про Державний бюджет України» по-іншому врегульовувало відносини в частині визначення розміру посадових окладів прокуратури і, враховуючи, що ці закони були прийняті 28.12.2014 року та 25.12.2015 року, тобто пізніше, ніж Закон України «Про прокуратуру», то вони мають пріоритет у застосуванні.

Наведені положення дають підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у відповідному розмірі.

При цьому судовою колегією враховується, що закон має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосовування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі регулювати свою поведінку (принцип юридичної визначеності). В даному випадку застосоване національне законодавство відповідало вимозі щодо передбачуваності на момент його правозастосування.

Положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» в установленому законодавством порядку неконституційними не визнано.

Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, доводи Позивача про порушення Відповідачем вимог Закону при нарахуванні заробітної плати за липень - грудень 2015 року, є необґрунтованими.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави. При цьому, вказаним рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011 передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Згідно зі ст.22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Реалізація положень Закону України «Про прокуратуру» є неможливою без внесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 року №505, а також Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік». Однак, такі зміни з незалежних від Відповідача причин протягом спірного періоду не були внесені.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 року у справі № 21-1461а15, від 30.03.2016 року у справі № 822/504/13-а, від 13.07.2016 року у справі №820/4653/15.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

В силу вимог ч.2 ст. 71 КАС України відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення про задоволення позовних вимог з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "10" серпня 2016 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя В.В. Євпак

судді: М.М. Капустинський

Є.М. Мацький

Повний текст cудового рішення виготовлено "10" жовтня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,35600

3- відповідачу/відповідачам: Прокуратура Рівненської області вул. 16 Липня, 52,м.Рівне,33028

4-третій особі: Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області - вул.С.Петлюри,13,м.Рівне,33028,