Справа № 802/1264/16-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 вересня 2016 р. Справа № 802/1264/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука М.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представників відповідача: Зацепіної С.П., Романська І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області

про: визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області (далі - Тиврівська РДА, відповідач) про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що з 01.10.2009 року він безперервно проходив державну службу в Тиврівській РДА, однак розпорядженням першого заступника голови Тиврівської РДА №53-рк від 02.08.2016 року був звільнений з посади начальника загального відділу апарату райдержадміністрації на підставі п. 1 ч. 1ст. 40 Кодексу законів про працю України, а саме у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці.

Вважаючи, що при його звільненні відповідачем не було дотримано передбачених трудовим законодавством гарантій для працівників, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29.09.2016 року, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Тиврівської РДА від 02.08.2016 року №53-рк про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника загального відділу апарату райдержадміністрації, у зв'язку з реорганізацією, який виданий першим заступником голови Тиврівської РДА;

- зобов'язати Тиврівську РДА поновити ОСОБА_1 на посаді начальника загального відділу апарату Тиврівської РДА;

- стягнути з Тиврівської РДА середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Тиврівської РДА моральну шкоду у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

У судовому засіданні позивач та його представник уточненні позовні вимоги підтримали в повному обсязі за обставин, що викладені у позовній заяві та просили їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні щодо задоволення заявлених позивачем вимог заперечували з підстав, що викладені у наданих суду письмових запереченнях проти позову за вх. №19510 від 19.09.2016 року, у яких зазначили, що звільнення ОСОБА_1 відбулось згідно вимог чинного законодавства. Зокрема, після попередження про звільнення у зв'язку із реорганізацією відділів райдержадміністрації, останньому було запропоновано дві вакантні посади, а саме посаду начальника організаційного відділу апарату райдержадміністрації, від якої позивач відмовився, та посаду головного спеціаліста організаційного відділу апарату райдержадміністрації, відносно якої ОСОБА_1 відповіді не надав. За таких обставин та враховуючи відмову позивача від запропонованих посад відповідач вважає звільнення ОСОБА_1 правомірним, а тому в задоволенні даного позову просить відмовити.

Суд, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні позивача, його представника та представників відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 з 01.10.2009 року проходив державну службу в Тиврівській РДА.

Згідно розпорядження голови Тиврівської РДА №6-рк від 01.02.2016 року ОСОБА_1 був призначений по переводу на посаду начальника загального відділу апарату райдержадміністрації, як такий, що успішно пройшов стажування.

Встановлено, що відповідно до Закону України "Про місцеві державні адміністрації" та у зв'язку із виробничою необхідністю і кадровими змінами, пов'язаними із набранням 01.05.2016 року чинності Закону України "Про державну службу", першим заступником голови райдержадміністрації було винесено розпорядження "Про внесення змін до структури апарату райдержадміністрації" №267 від 26.05.2016 року.

Згідно п. 1 даного розпорядження, з 01.05.2016 року, окрім іншого, вирішено реорганізувати шляхом злиття загального відділу апарату райдержадміністрації і сектору контролю та з питань роботи із зверненнями громадян і доступу до публічної інформації апарату райдержадміністрації у загальний відділ та з питань розгляду звернень громадян апарату райдержадміністрації у складі: начальника відділу, 3-х головних спеціалістів, секретаря керівника, завідувача господарства, 2-х сторожів, 2-х прибиральниць службових приміщень.

Пунктом 8 цього розпорядження зобов'язано попередити працівників апарату райдержадміністрації, посади яких реорганізовуються, про їх заплановане звільнення згідно із додатком №1.

На виконання даних вимог, 01.06.2016 року працівників відділів, що реорганізовувались, письмово під розпис попереджено про їх заплановане звільнення. Однак позивач свій підпис у додатку № 1 до розпорядження № 267 від 25.06.2016 року не поставив.

В процесі розгляду справи судом з'ясовано, що факт попередження позивача про можливе звільнення дійсно мав місце, що підтверджується складеними відповідачем актами від 01.06.2016 року. Крім того, про розпочатий процес реорганізації було доведено до відома працівників апарату райдержадміністрації, в т.ч. і ОСОБА_1, на оперативній нараді, що відбулась 26.05.2016 року.

Також встановлено, що у зв'язку із реорганізацією та можливими звільненнями ОСОБА_1 було запропоновано дві посади, а саме: посаду начальника організаційного відділу апарату райдержадміністрації, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника, від якої ОСОБА_1 відмовився, та посаду головного спеціаліста організаційного відділу апарату райдержадміністрації, відносно якої позивач відповіді не надав.

Разом із тим, після закінчення двохмісячного терміну з моменту попередження позивача про звільнення, розпорядженням першого заступника голови Тиврівської РДА Бойка В.В. №53-рк від 02.08.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника загального відділу апарату райдержадміністрації на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а саме у зв'язку із реорганізацією.

Не згода позивача із таким звільненням зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначенні Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Так, із приписів статті 51 КЗпП України вбачається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частина третя статті 49-2 КЗпП України встановлює, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення наведених положень Кодексу законів про працю України, можливо дійти висновку, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Цей процес, при якому працівникові повинні пропонувати усі вакантні посади, має тривати до закінчення цього двохмісячного строку, а саме ж звільнення працівника можливе лише у разі відмови останнього від зайняття будь-якої із запропонованих роботодавцем посад.

Досліджуючи підстави звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, які відображені у оскаржуваному розпорядженні №53-рк від 02.08.2016 року, судом встановлено, що під зміною в організації виробництва і праці відповідач пов'язує реорганізацію шляхом злиття загального відділу апарату райдержадміністрації і сектору контролю та з питань роботи із зверненнями громадян і доступу до публічної інформації апарату райдержадміністрації у загальний відділ та з питань розгляду звернень громадян апарату райдержадміністрації. Надаючи оцінку цим підставам суд звертає увагу на таке.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Заперечуючи проти позову відповідач переконує суд, що розпорядженням №267 від 26.05.2016 року "Про внесення змін до структури апарату райдержадміністрації" передбачено реорганізацію райдержадміністрації шляхом злиття та скорочення чисельності або штату її працівників.

Однак, суд із зазначеними доводами відповідача погодитись не може, оскільки вживані у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України поняття "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Із матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлено, що Тиврівська РДА як юридична особа ні ліквідована ні реорганізована не була, відповідних відомостей Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містить.

У свою чергу злиття двох відділів апарату райдержадміністрації, зокрема загального відділу апарату райдержадміністрації і сектору контролю та з питань роботи із зверненнями громадян і доступу до публічної інформації апарату райдержадміністрації, не є ліквідацією або реорганізацією Тиврівської РДА, а свідчить лише про зміну її внутрішньої (організаційної) структури.

Відтак, на відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників структурних підрозділів апарату райдержадміністрації згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників.

Зазначений висновок узгоджується також із нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Надаючи оцінку обставинам пов'язаним зі скороченням чисельності та штату працівників апарату Тиврівської РДА, суд враховує наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що розпорядженням голови Тиврівської РДА "Про штатний розпис" від 20.01.2016 року №26 було затверджено штатний розпис працівників апарату та працівників управління, відділів та служби райдержадміністрації з 01.01.2016 року згідно додатків.

Як слідує із штатного розпису апарату Тиврівської РДА діючого із 01.01.2016 року, штатна чисельність загального відділу апарату райдержадміністрації - 7 посад. Водночас штатна чисельність сектору контролю та з питань роботи із зверненнями громадян і доступу до публічної інформації апарату райдержадміністрації - 2 посади.

Тобто штатна чисельність двох структурних підрозділів апарату Тиврівської РДА, які на виконання розпорядження №267 від 26.05.2016 року реорганізовані шляхом злиття у загальний відділ та з питань розгляду звернень громадян апарату райдержадміністрації становила - 9 посад.

Натомість, як видно із самого розпорядження №267 від 26.05.2016 року, зокрема із додатку до нього із відомостями про структуру апарату райдержадміністрації, а також із нового штатного розпису, яки почав діяти з 01.05.2016 року, штатна чисельність новоутвореного загального відділу та з питань розгляду звернень громадян передбачала 10 посад.

Таким чином жодних скорочень чисельності працівників у апараті Тиврівської РДА після злиття її двох структурних підрозділів не відбулось, а навпаки така чисельність апарату збільшилась на 1 посаду. При цьому фактично скороченою була лише посада завідуючого сектором контролю та з питань роботи із зверненнями громадян і доступу до публічної інформації апарату райдержадміністрації, яка й до проведеної реорганізації не була зайнятою, що самим відповідачем не заперечувалося. Тобто посада, яку обіймав позивач - начальник загального відділу була перетворена в посаду начальника загального відділу та з питань розгляду звернень громадян, а функціональні обов'язки начальника новоутвореного відділу зазнали незначних коригувань пов'язаних із добавленням нових функцій щодо контролю та розгляду звернень громадян. Кваліфікаційним вимогам щодо посади начальника загального відділу та з питань розгляду звернень громадян позивач в цілому відповідав.

В цьому контексті заслуговують на увагу і обставини, відображенні у подані про надання згоди на звільнення працівників №2768-01-19 від 02.08.2016 року, адресованого голові профспілкової організації Тиврівської РДА, у якому перший заступник голови Тиврівської РДА В.В. Бойко вказує на те, що усіх працівників реорганізованих відділів було попереджено про зміну істотних умов праці у відповідності до законодавства України, і саме відмова ОСОБА_1 від продовження роботи на запропонованих посадах із зміною істотних умов праці зумовила необхідність погодження його звільнення (а.с. 54, 55).

Варто зазначити, що зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

За таких обставин суд приходить до висновку, що визначені відповідачем підстави для звільнення ОСОБА_1 за наявністю фактичних змін істотних умов праці, не слід було застосовувати в межах даної спірної ситуації.

Крім того, при звільненні позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідачем у повній мірі не дотримано положень частини другої цієї статті, та належним чином не виконано обов'язок передбачений статтею 49-2 КЗпП України запропонувати працівнику іншу роботу в Тиврівській РДА, що є порушенням вимог трудового законодавства та основоположних гарантій працівника на працю.

Зокрема, як вбачається із матеріалів справи, а саме Протоколу №1 засідання комісії з реорганізації відділів, секторів апарату райдержадміністрації та структурних підрозділів райдержадміністрації від 29.06.2016 року, першим заступником голови Тиврівської РДА Бойком В.В. позивачу була запропонована посада начальника організаційного відділу апарату райдержадміністрації, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_6 та вакантна посада головного спеціаліста організаційного відділу апарату райдержадміністрації.

На вказану пропозицію щодо посади начальника організаційного відділу апарату райдержадміністрації ОСОБА_1 відмовився, а відносно посади головного спеціаліста організаційного відділу апарату райдержадміністрації відповіді не надав.

Перевіряючи дані обставини щодо запропонованих позивачу посад, судом встановлено, що згідно наявної у матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_7, розпорядженням першого заступника голови РДА від 29.04.2016 року №20-рк її було призначено по переводу на посаду начальника організаційного відділу апарату райдержадміністрації, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_6 На даній посаді ОСОБА_7 пропрацювала до 03.08.2016 року.

Із зазначеного слідує, що запропонована в червні 2016 року ОСОБА_1 декретна посада начальника організаційного відділу апарату райдержадміністрації уже була зайнята ОСОБА_7 з 29.04.2016 року по 03.08.2016 року, а тому не могла вважатись вакантною та, як наслідок, не могла пропонуватись позивачу. Відповідно, відмова позивача від цієї посади є цілком обґрунтованою.

Суд також акцентує увагу на тому, що ОСОБА_1 не відмовлявся від переведення на запропоновану йому іншу посаду головного спеціаліста організаційного відділу апарату райдержадміністрації, а лише утримався від відповіді. При цьому у судовому засіданні позивач пояснив, що не давав відповіді відносно зазначеної посади, оскільки мав намір погодитись на її зайняття в разі, якщо йому не запропонують іншої посади до закінчення двохмісячного терміну.

Водночас, як видно із довідки про перелік вакантних посад державних службовців в апараті Тивірвської РДА станом на 02.08.2016 року, на момент звільнення позивача в апараті райдержадміністрації рахувалось 2 вакантних посади, а саме головний спеціаліст організаційного відділу апарату райдержадміністрації, яка власне й пропонувалась ОСОБА_1, та головний спеціаліст новоутвореного загального відділу та з питань розгляду звернень громадян, яка позивачу запропонована не була.

Поряд із цим суд критично оцінює інформацію відображену у даному переліку посад, оскільки до нього не включена посада начальника новоутвореного загального відділу та з питань розгляду звернень громадян, яка на момент звільнення позивача була вакантною, та яка ОСОБА_1 також не була запропонована, хоча останній, будучи начальником реорганізованого загального відділу апарату райдержадміністрації, мав достатній досвід та кваліфікацію для зайняття цієї посади, а також відповідав кваліфікаційним вимогам, які передбачені у положенні про цей відділ.

На момент звільнення позивача відомостей про те, що останній відмовився від запропонованої йому посади головного спеціаліста організаційного відділу чи щодо інших вакантних посад, які існували на той час, матеріали справи не містять та таких відповідачем надано не було.

Вищезазначене дає суду підстави для висновку, що в період між попередженням позивача про звільнення із займаної ним посади - 01.06.2016 року до самого звільнення - 02.08.2016 року, в апараті райдержадміністрації існували вакантні посади, а відтак існувала можливість для працевлаштування позивача на нову посаду, яку роботодавець - відповідач всупереч ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не реалізував, вимоги статті 42 КЗпП України щодо преважного права на залишення на роботі також не врахував, а тому таке звільнення ОСОБА_1 в жодному разі не можна вважати законним.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведені обставини дають підстави суду дійти висновку про те, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників, встановленого статтями 40, 49-2 КЗпП України, а відтак оскаржуване розпорядження від 02.08.2016 року №53-рк є протиправним та підлягає скасуванню, так як звільнення ОСОБА_1 здійснено з порушенням законодавства про працю.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у нашому випадку відсутня.

Отже, при вирішенні питання щодо поновлення позивача на роботі суд виходить із того, що оскаржуване розпорядження від 02.08.2016 року №53-рк підлягає визнанню протиправним та скасуванню, відповідно, поновлений ОСОБА_1 повинен бути на посаді з якої він незаконно звільнений, а саме на посаді начальника загального відділу апарату райдержадміністрації з 03 серпня 2016 року, тобто з наступного дня після звільнення, оскільки день звільнення - 02 серпня 2016 року є останнім робочим днем для позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 02 серпня 2016 року, тому середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за червень і липень 2016 року.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

У відповідності до довідки Тиврівської РДА від 22.09.2016 року № 01/01-21/1947 доходи ОСОБА_1 за два останні місяці роботи (червень та липень 2016 року) становлять 1447,92 грн., отже середньоденний заробіток становить 103,42 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, позивачу підлягає виплата заробітна плата за період з 03 серпня 2016 року по день винесення рішення судом про поновлення на роботі - 29 вересня 2016 року, що загалом становить 41 робочий день. Таким чином сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 4240 гривень 22 копійки (103,42 х 41).

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги викладену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Водночас визначаючись щодо позовних вимог в частині відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Так, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано будь-яких належних доказів в підтвердження обставин заподіяння йому втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань.

Згідно із ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити частково.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження першого заступника голови Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області № 53-рк від 02 серпня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника загального відділу апарату райдержадміністрації в зв'язку з реорганізацією.

Поновити ОСОБА_1 на посаду начальника загального відділу апарату Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області з 03 серпня 2016 року.

Стягнути із Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 03.08.2016 року по 29.09.2016 року в сумі 4240 грн. 22 коп. (чотири тисячі двісті сорок гривень двадцять дві копійки).

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаду начальника загального відділу апарату Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області допустити до негайного виконання.

Постанову в частині стягнення із Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, а саме 2275 грн. 24 коп. (дві тисячі двісті сімдесят п'ять гривень двадцять чотири копійки) допустити до негайного виконання.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович