Справа № 822/1608/16
Суддя: Ковальчук О.К.
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/1608/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі судді Ковальчук О.К. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до відділу державної виконавчої служби Полонського районного управління юстиції , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_1 про скасування постанови в частині, -

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" звернулось в суд з позовом до відділу державної виконавчої служби Полонського районного управління юстиції, третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_1, в якому просить скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 47214527 від 09.07.2015 року, винесену державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Полонського районного управління юстиції, в частині накладення арешту на майно - комплекс, який складається з будівлі санаторія - профілакторія, господарської будівлі, будівлі оранжереї та погрібу, будівлі над артезіанською скважиною, насосної, розташований за адресою: АДРЕСА_1 що перебуває в іпотеці ТОВ "Кей-Колект" на підставі іпотечного договору від 12.11.2007 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 12.11.2007 року ОСОБА_1 уклав з АКІБ "УкрСиббанк" кредитний договір № 0. В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором зазначені особи уклали іпотечний договір № 12284 від 12.11.2007 року, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за договором кредиту №0 від 12.11.2007 року наступне нерухоме майно - комплекс, який складається з будівлі санаторія - профілакторія, господарської будівлі, будівлі оранжереї та погрібу, будівлі над артезіанською скважиною, насосної, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

13.02.2012 року ПАТ "УкрСиббанк" відступило товариству з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" відповідно до договору факторингу №2 свої права вимоги за зобов'язаннями відповідача по кредитному договору.

03.08.2016 року позивачу стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором № 12284 від 12.11.2007 року, накладний арешт постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Полонського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 47214527 від 09.07.2015 року. Зазначає, що такі дії державного виконавця порушують права позивача, оскільки заявник має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, а тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, подав до суду заяву в якій просить розгляд справи провести без участі представника відділу державної виконавчої служби Полонського районного управління юстиції, проти позову заперечує.

Третя особа на стороні відповідача в судове засідання не з'явилася, про причини неявки не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

З урахуванням приписів частини 1 статті 41 та статті 128 КАС України, у зв"язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін та третіх осіб без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх взаємному зв'язку та сукупності, суд встановив наведене нижче.

12.11.2007 року ОСОБА_1 (третя особа на стороні відповідача) та АКІБ "УкрСиббанк" уклали кредитний договір №0. В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором укладений іпотечний договір №12284 від 12.11.2007 року, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно - комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який складається з будівлі санаторія - профілакторія, господарської будівлі, будівлі оранжереї та погрібу, будівлі над артезіанською скважиною та насосної.

13.02.2012 року відповідно до договору факторингу №2 ПАТ "УкрСиббанк" відступило товариству з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" свої права вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_1 по кредитному договору. Зазначене обтяження зареєстроване у Державному реєстрі іпотек 15.02.2012 року.

На підставі заяви ОСОБА_2, поданої 28.01.2014 року, старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Полонського районного управління юстиції ОСОБА_3 виніс постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.04.2015 року ВП №47214527 з примусового виконання виконавчого листа № 2-350 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 138500,10 грн боргу, виданого 06.12.2011 року Полонським районним судом.

Отримавши інформаційну довідку з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.04.2015 року та з»ясувавши наявність зареєстрованого за боржником ОСОБА_1 нерухомого майна - 1/2 частини нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1, старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Полонського районного управління юстиції ОСОБА_4 виніс постанову від 09.07.2015 року №47214527 про арешт зазначеного майна.

03.08.2016 року позивач дізнався про те, що на вказане майно третьої особи накладений арешт постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Полонського районного управління юстиції № 47214527 від 09.07.2015 року.

Зазначену постанову позивач оскаржив до суду.

Вирішуючи зазначений спір, суд враховує зазначене нижче.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV (далі - Закон України № 606-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону України № 606-XIV в редакції, що діяла на час існування спірних відносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 статті 6 Закону України № 606-XIV передбачений обов»язок державного виконавця використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до статті 11 Закону України № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з положеннями статті 19 Закону України № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

До виконавчих документів, що підлягають виконанню державною виконавчою службою, належать зокрема ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом (стаття 17 Закону України № 606-XIV).

Відповідно до статті 25 Закону України № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

За змістом частини 2 статті 3 Закону N 606-XIV в редакції, чинній на час існування спірних відносин, відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами.

Суд встановив, що спірна постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.07.2015 року №47214527 винесена відповідачем в процесі примусового виконання виконавчого листа № 2-350 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 138500,10 грн боргу, виданого 06.12.2011 року Полонським районним судом.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону N 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Частиною 3 статті 5 Закону N 606-XIV передбачені права державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, до яких, зокрема, належить право одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію та накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

У відповідності до положень статті 57 Закону №606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

При цьому, Законом №606-XIV не передбачені жодні обмеження щодо реалізації державним виконавцем права на арешт майна боржника.

Суд також враховує, що адреса нерухомого майна, на яке накладено арешт спірною постановою державного виконавця, відрізняється від адреси, за якою розташоване нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 12.11.2007 року.

Згідно до пункту 4 частини 1 статті 4 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року

N 1952-IV заборона відчуження та арешт нерухомого майна підлягає державній реєстрації.

Тому, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже зареєстрованих інших обтяжень не є перешкодою для реєстрації публічного обтяження, яке виникло пізніше.

Отже, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.07.2015 року №47214527 винесена відповідачем в межах повноважень та у спосіб, визначений Законом №606-XIV.

Посилання позивача на положення частини 4 статті 54 Закону України № 606-XIV та статті 3 Закону України "Про іпотеку", як на підставу для визнання постанови неправомірною, суд вважає безпідставним, оскільки зазначені норми регулюють порядок повідомлення заставодателя про накладення арешту на майно, а також порядок задоволення вимог заставодателя за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Разом з тим, порушення відповідачем порядку повідомлення про прийняте рішення про арешт майна, не може слугувати підставою для визнання такого рішення незаконним.

Водночас, суд враховує, що згідно частини 3 статті 54 Закону України № 606-XIV для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

В даному випадку право позивача на предмет іпотеки (комплекс за адресою АДРЕСА_1) виникло 11.08.2012 року, а рішення про стягнення з ОСОБА_5 коштів прийняте Полонським районним судом 16.06.2011 року та набрало законної сили 02.11.2011 року. Отже, позивач з урахуванням частини 3 статті 54 Закону України № 606-XIV, взагалі не може претендувати на задоволення свої вимог за рахунок арештованого майна ОСОБА_5 (1/2 комплексу за адресою АДРЕСА_1/1)

Вирішуючи зазначений спір, суд також враховує, що відповідно до приписів частини 1 статті 60 Закону №606-XIV право на звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту належить особі, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

В пункті 20 постанови Пленуму ВАС України від 20 травня 2013 року № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" зазначено, що згідно з частиною 1 статті 60 Закону України "Про виконавче провадження", особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Під час вирішення такого спору з'ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв'язку з чим зазначені вимоги є приватноправовими. Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Передбачене статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем .

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно на думку особи спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов'язків особи (тобто є юридично значимими), особа може поставити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відноси, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюються або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд встановив, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.07.2015 року прийнята державним виконавцем у відповідності із Законом України "Про виконавче провадження", а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту, його прав, як заставодержателя майна, визначених Законом.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В процесі судового розгляду відповідачем доведена правомірність постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 47214527 від 09.07.2015 року. Тому, підстави для задоволення позову відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись Конституцією України, законами України «Про виконавче провадження», ст.ст. 11, 99, 100, 158 - 163, 186, 254 КАС України

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до відділу державної виконавчої служби Полонського районного управління юстиції про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 47214527 від 09.07.2015 року, винесеної державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Полонського районного управління юстиції, в частині накладення арешту на майно - комплекс, який складається з будівлі санаторія - профілакторія, господарської будівлі, будівлі оранжереї та погрібу, будівлі над артезіанською скважиною, насосної, розташований за адресою: АДРЕСА_1 що перебуває в іпотеці ТОВ "Кей-Колект" на підставі іпотечного договору від 12.11.2007 року, відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Суддя/підпис/О.К. Ковальчук
"Згідно з оригіналом" Суддя О.К. Ковальчук