Справа № 307/2647/16-а
Суддя: Розман М. М.
Дата ухвалення: 2016-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 307/2647/16-а
Провадження № 2-а/307/59/16
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

в порядку скороченого провадження

10 жовтня 2016 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Розман М.М.., при секретарі Цех Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Тячів адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дубівського управління соціального захисту населення Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату щорічної до 05 травня разової грошової допомоги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Дубівського управління соціального захисту населення Тячівської районної державної адміністрації про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату щорічної до 5 травня разової грошової допомоги. Свої вимоги мотивує тим , що він ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом війни ІІІ групи , що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 22.03.2012 року і звернувся до Дубівського управління соціального захисту населення Тячівської райдержадміністрації із заявою про здійснення перерахунку та виплати належної йому разової щорічної до 5 травня грошової допомоги у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, встановлених згідно вимог ст.ст. 7,12-16,17,17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» . Однак у листі від 26.08.2016 року № 1879 відповідач надав йому відповідь про те, що не має можливості здійснити перерахунок та виплату належних йому коштів посилаючись на різноманітні постанови Кабінету Міністрів України та інші нормативно-правові акти і одночасно повідомило , що йому , як інваліду війни ІІІ групи , було виплачено разову грошову допомогу до 5 травня в розмірі 2310 гривень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року «Про деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Позивач вважає, що за таких обставин відповідач повинен був виплатити йому , як інваліду війни ІІІ групи, разову щорічну до 05 травня грошову допомогу в розмірі 7 мінімальних пенсій за віком і просить зобов'язати Дубівське управління соціального захисту населення Тячівської районної державної адміністрації здійснити йому , інваліду війни 3 групи, перерахунок та виплату разової щорічної до 5 травня грошової допомоги у розмірі 7 мінімальних пенсій за віком відповідно до ст.ст. 12-16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

26 вересня 2016 року судом винесено ухвалу про відкриття скороченого провадження у справі, копію якої відповідач отримав та в установлений законодавством строк надав суду письмові заперечення на позов.

В письмовому заперечення проти позову представник відповідача зазначив, що Дубівським управлінням соціального захисту населення Тячівської районної державної адміністрації ОСОБА_1, як інваліду війни ІІІ групи, в 2016 році була виплачена разова грошова допомога в сумі 2310 гривень, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року «Про деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Згідно ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Управління соціального захисту населення Дубівського управління соціального захисту населення Тячівської районної державної адміністрації діє в межах повноважень, наданих державою, і не має права встановлювати розмір допомоги, а лише виплачує їх відповідно до розмірів, встановлених Законом України «Про державний бюджет України» на відповідний рік.

Виплата позивачу у 2016 році щорічної разової допомоги учаснику бойових дій здійснена відповідно до законодавства України, а тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Судом встановлено, що позивач відповідно до положень ст. 5, 6 Закону України«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є інвалідом війни ІІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Згідно ч. 5 ст.12 цього Закону щорічно до 5 травня інвалідам війни 3 групи виплачується разова грошова допомога у розмірі сім мінімальних пенсій за віком.

У 2016 році позивачеві виплачена така допомога у розмірі 2310 гривень, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 «Про деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і « Про жертви нацистських переслідувань».

Згідно п.26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст.12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держав.

В силу вимог п.1 ч.1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, інвалідам війни 3 групи, - 2310 гривень.

Відповідачем разова грошова допомога, передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», була нарахована та виплачена позивачу в розмірах відповідно до положень Бюджетного кодексу України, Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»» № 141 від 02.03.2016 року, а відтак відповідач діяв в межах своїх повноважень.

Щодо доводів позивача про те, що виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі меншому ніж встановлено ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не відповідає положенням Конституції України про неможливість звуження соціальних гарантій, встановлених державою, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Конституційний Суд України в рішенні від 25.01.2012р. № 3-рп/2012 зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави. Одним із таких органів є Кабінет Міністрів України, який згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік позивачу має бути виплачена у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Дубівського управління соціального захисту населення Тячівської районної державної адміністрації про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату щорічної до 5 травня разової грошової допомоги слід відмовити.

У зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати в частині сплати судового збору віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постановою Кабінету Міністрів України « Про деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»» № 141 від 02.03.2016 року, ст. ст. 2, 6, 17, 70, 71, 86, 94, 158-163, 183-2 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дубівського управління соціального захисту населення Тячівської районної державної адміністрації про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату щорічної до 5 травня разової грошової допомоги - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Тячівського Розман М.М.

районного суду