Справа № 2а-619/12/1370
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року Справа № 876/3837/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючої судді Хобор Р.Б.

суддів: Попка Я.С., Сеника Р.П.,

з участю секретаря судового засідання Гелецького П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Володимир-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року по справі № 2а-619/12/1370 за позовом Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області до ФОП ОСОБА_1 третьої особи ФОП ОСОБА_2 про стягнення штрафу та конфіскацію майна,-

В C Т А Н О В И В:

Нововолинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Волинської області звернулась з позовом до фізичних осіб - підприємців ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення штрафу з ОСОБА_1 в розмірі 8032000,00 грн. та конфіскацію майна.

На підтвердження позовних вимог покликається на те, що відповідачем ОСОБА_1 проводилась діяльність з організації та проведення азартних ігор, матеріалами перевіркиерджено, що умовами ігор, які проводилися у даному приміщенні, є внесення гравцем ставки і в подальшому, в залежності від випадковості, можливість отримання виграшу.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною постановою, її оскаржив позивач Володимир - Волинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Волинської області, яка покликаючись на те, що вказана постанова є незаконною та прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що факт здійснення діяльності з організації та проведення азартних ігор з метою отримання прибутку підтверджується актом обстеження від 18.12.2011 року, поясненням адміністратора інтернет-клубу, поясненням відвідувача закладу, та іншими матеріалами справи, а тому позовні вимоги позивача є підставними, а постанова суду першої інстанції - незаконною.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла до висновку про те, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено те, що за результатами перевірки інтернет-клубу "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою: АДРЕСА_1, у присутності понятих громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_6, за участю адміністратора грального залу ОСОБА_7, старшим оперуповноваженим ВПНОПТ ВПМ Луцької ОДПІ ОСОБА_8 складено акт від 18.12.2011, в якому зазначено, що в порушення вимог Закону України "Про заборону грального бізнесу в Україні", в інтернет - клубі проводяться азартні ігри з метою отримання прибутку. Відповідно до акта, в ході перевірки в даному приміщенні, яке складається з трьох залів, в одному із них знаходилось сім гральних автоматів з написом "Атракціон" в увімкненому стані , в другому шість увімкнених гральних автоматів з написом "Атракціон", в третьому вісім робочих комп'ютерів.

Крім того, в ході проведення перевірки ГВПМ Луцької ОДПІ зафіксовано факт здійснення гравцем азартної гри на гральному автоматі під №1 з біркою ТОВ "ЛЕО-ГРУП" Відео Атракціон "WIZARD" TYY 36/5-3:2001 Зав.№20023 2010 рік. Адміністратором грального залу ОСОБА_7 було відкрито вказаний гральний автомат, в ході чого виявлено купюру номіналом 50 гривень серії ВЩ 8458748, яка використовувалась для контрольної гри. Також, в автоматі було виявлено ще 1075,00 гривень.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач жодних доказів про одержання відповідачем доходу від проведення азартних ігор до матеріалів справи не долучив, а докази на які посилається податковий орган не свідчать, що діяльність в сфері грального бізнесу здійснював саме ОСОБА_1

Апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про заборону грального бізнесу", гральний бізнес - це діяльність, пов'язана з організацією, проведенням та наданням можливості доступу до азартних ігор у казино, на гральних автоматах, комп'ютерних симуляторах, у

букмекерських конторах, в інтерактивних закладах, в електронному (віртуальному) казино незалежно від місця розташування сервера.

Азартна гра це будь - яка гра, обов'язковою умовою участі в якій є сплата гравцем грошей, у тому числі через систему електронних платежів, що дає змогу учаснику як отримати виграш (приз) у будь-якому вигляді, так і не отримати його залежно від

випадковості.

Організатори азартних ігор - фізичні та юридичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, що здійснюють діяльність з організації і проведення азартних ігор з метою отримання прибутку;

Організація і проведення азартних ігор - діяльність організаторів азартних ігор, що здійснюється з метою створення умов для здійснення азартних ігор та видачі виграшів (призів) учасникам азартних ігор;

Згідно зі ст. 2 цього Закону, в Україні забороняється гральний бізнес та участь в азартних іграх.

Статтею 3 Закону визначено, що до суб'єктів господарювання, які організовують і проводять на території України азартні ігри, застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу у розмірі вісім тисяч мінімальних заробітних плат з конфіскацією грального обладнання, а прибуток (дохід) від проведення такої азартної гри підлягає перерахуванню до Державного бюджету України. Застосування санкцій, зазначених у частині першій цієї статті, здійснюється за рішенням суду, ухваленого за позовом органів державної податкової служби.

Апеляційним судом встановлено те, що 20 жовтня 2011 року між приватним підприємцем ОСОБА_9 та приватним підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно якого ОСОБА_9 надала в оренду ОСОБА_1 приміщення у АДРЕСА_1 в оренду для розміщення комп'ютерного клубу.

Також ОСОБА_1 01 листопада 2011 року уклав з ОСОБА_2 договір оренди устаткування для електронних ігор: відео атракціонів Mystery, Vizard для здійснення підприємницької діяльності.

В цей же день ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписали акт прийому - передачі обладнання.

Однак, ні в договорі оренди, ні в акті прийому - передачі обладнання, жодних індивідуальних ознак відео атракціонів Mystery, Vizard не зазначено.

Одночасно, постановою про закриття кримінальної справи по окремому епізоду відносно окремої особи від 14 червня 2012 року, якою кримінальну справу відносно ОСОБА_1 закрито за відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ст. 203 - 2 ч. 1 КК України, встановлено те, що ОСОБА_1 не був обізнаний, що є власником грального закладу, в м. Нововолинську, жодних документів та договорів оренди не укладав та не отримував ніяких доходів від здійснення цієї діяльності, а вважав, що є робітником у ОСОБА_2, від якого періодично отримував незначні суми за виконання окремих господарських робіт.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що наявність договорів оренди нежитлових приміщень та оренди відео атракціонів ОСОБА_1 не є безумовним доказом здійснення ОСОБА_1 діяльності в сфері грального бізнесу, оскільки відсутність в договорі оренди індивідуальних ознак відео атракціонів Mystery, Vizard не дозволяє ідентифікувати вилучене обладнання із відео атракціонами, що вказані в договорі оренди.

Також, податковим органом не спростовано фактів, встановлених постановою про закриття кримінальної справи по окремому епізоду відносно окремої особи від 14 червня 2012 року, а саме того, що ОСОБА_1 є робітником у ОСОБА_2, від якого періодично отримував незначні суми за виконання окремих господарських робіт, та жодної господарської діяльності самостійно не здійснював.

Разом з тим, податковим органом взято до уваги пояснення, як зазначено відповідачем, адміністратора грального закладу ОСОБА_7, однак при цьому не встановлено, чи ОСОБА_7 перебувала з ОСОБА_1 в трудових відносинах та обіймала посаду адміністратора.

Враховуючи викладене, апеляційним судом встановлено те, що матеріали справи містять розбіжності, які не усунуті позивачем ні під час проведення перевірки, ні під час судового засіданні та не дозволяють суду зробити однозначний висновок про здійснення ОСОБА_1 діяльності в сфері грального бізнесу.

Також, з огляду на те, що організація грального бізнесу та діяльність в сфері грального бізнесу передбачає вчинення активних дій, позивачем не встановлено, які саме дії вчинив ОСОБА_1 для організації грального бізнесу, та яку саме діяльність в сфері грального бізнесу здійснював.

Крім того, оскільки метою здійснення грального бізнесу є отримання прибутку, і позивачем не доведено отримання будь - яких прибутків ОСОБА_1, як і не надано доказів внесення гравцями ставок, не встановлено їх розмір, а також не доведено факту отримання гравцями виграшу, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про здійснення ОСОБА_1 діяльності в сфері грального бізнесу, а тому, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 штрафу в сумі 8584000 грн. слід відмовити.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що санкція у вигляді конфіскації грального обладнання полягає у примусовому позбавленні суб'єкта правопорушення права власності на таке обладнання. А відтак, за правопорушення, вчинене однією особою, не може притягуватись до відповідальності інша особа. Відповідно, конфіскованим може бути лише те гральне обладнання, яке належить на праві власності суб'єкту правопорушення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позову в частині конфіскації гральних автоматів та системних блоків, що належать ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_2 не є суб'єктом правопорушення у сфері грального бізнесу.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Володимир - Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року по справі № 2а-619/12/1370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р.Б. Хобор

Судді Я.С. Попко

Р.П. Сеник

Повний текст складено 30.09.2016 року