Справа № 308/13583/15-а
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2016-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року Справа № 876/6034/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2016 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради, Управління Державної казначейської служби України у м. Ужгороді Закарпатської області про визнання дій незаконними та стягнення допомоги, -

встановив:

17.11.2015 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідачів - Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради, Управління Державної казначейської служби України у м. Ужгороді Закарпатської області про визнання дій незаконними та стягнення допомоги.

В обґрунтування вимог позовної заяви ОСОБА_1 покликається на те, що він є інвалідом війни другої групи (посвідчення серії НОМЕР_1 від 11.12.14). Зазначає, що цей статус наданий йому згідно зі ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач зазначає, що згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України № 3551-ХІІ , до 5 травня учасником бойових дій та інвалідам війни другої групи виплачується, щорічна разова грошова допомога у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком. Однак, така допомога була виплачена позивачу у меншому розмірі ніж це передбачено Законом.

Тому, позивач стверджує, що відповідачі зобов'язані повернути йому суму заборгованості у зв'язку з недоплатою у 2015 році. Вказує, що Управління праці та соціального захисту населення, порушуючи норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», всупереч пункту 3 ст. 22 Конституції України, передбачену чинним законодавством України грошову допомогу за 2015 рік виплачувало в значно меншому розмірі, а саме - 2475,00 грн.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2016 р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано незаконною дії (бездіяльність) Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради щодо виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги, як інваліду війни другої групи за 2015 рік, у розмірі, значно заниженому, ніж це визначено ч. 5 ст. 13 Закону України № 3551-ХІІ від 28.10.1993 року.

Зобов'язано стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради розмір щорічної грошової допомоги за 2015 рік та виплатити ОСОБА_1, як інваліду війни другої групи, різницю між виплаченою допомогою, обчисленою з урахуванням 8-ми розмірів мінімальної пенсії за віком і реально отриманих коштів у розмірі 5117 (п'ять тисяч сто сімнадцять) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру щорічної грошової допомоги до 5 травня підлягають застосуванню ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та частина перша ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а не постанова Кабінету Міністрів України, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою суду, відповідач - Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради оскаржило її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зокрема зазначає, що виплата позивачу разової грошової допомоги до 5 травня за 2015 рік була проведена у розмірі, визначеномупостановою КМУ від 31.03.2015 року № 147 «Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Апелянт вказує, що п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний України на 2015 рік» від 28.12.2014 року № 80-VIII передбачено, що у 2015 році норми і положення статей 9, 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2015 рік.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року за № 3-рп/2012, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету відповідно до Конституції та законів України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів в тому числі Закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до Постанови КМУ від 31 березня 2015 року № 147 «Деякі виплати у 2015 році разової грошової допомоги», передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» грошова допомога до 5 травня, передбачена Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни виплачується в розмірі 2475 грн. Апелянт вказує, що правовий акт, який визначив розміри разової щорічної грошової на 2015 рік на період виплат, не визнаний неконституційним чи протиправним та не скасований у встановленому законом порядку, а тому є чинним, відтак Управління здійснило позивачу виплату разової грошової допомоги до 5 травня за 2015 рік у відповідності до норм чинного законодавства України.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід задовольнити, а оскаржувану постанову - скасувати, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є інвалідом війни 2 групи та користується пільгами, передбаченими Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Дана обставина підтверджується наявним у матеріалах справи Посвідченням серії НОМЕР_2, виданим Ужгородським міським управлінням соцзахисту.

Позивач перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав 2475 грн. допомоги до 5 травня за 2015 рік. У 2015 році така виплата була проведена у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 2015 року № 147 «Деякі виплати у 2015 році разової грошової допомоги», передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Позивач зазначає, що згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до 5 травня учасником бойових дій та інвалідам війни другої групи виплачується, щорічна разова грошова допомога у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком відповідно. Однак, така допомога була виплачена позивачу у меншому розмірі ніж це передбачено Законом.

Тому, позивач вважає, що відповідачі зобов'язані повернути йому суму заборгованості у зв'язку з недоплатою у 2015 році.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не була виплачена на користь позивача в належному розмірі разова грошова допомога до 5-го травня, передбачена Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2015 рік.

При цьому, норми вказаного Закону є чинними, покликання відповідача на норми постанови КМ України № 147 від 31.03.2015р. "Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" є невірними, оскільки істотно звужують обсяг передбачених законом прав позивача.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, не відповідають нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є інвалідом війни ІІ групи, що стверджується копією відповідного посвідчення (а.с.7).

З урахуванням наведеного, позивачу на підставі постанови КМ України № 147 від 31.03.2015р. "Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" органом соціального захисту виплачена щорічна разова грошова допомога до 5 травня у 2015 році в розмірі 2475 грн.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" викладені в новій редакції положення ч.5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до яких щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008р. наведені положення визнані неконституційними.

Отже, починаючи з 22.05.2008р., відновлено дію ч.5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до якої розмір грошової допомоги інвалідам війни ІІ групи має становити вісім мінімальних пенсій за віком.

Абзацом 3 п.9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно п.1 постанови КМ України № 147 від 31.03.2015р. "Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" у 2015 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах: інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 2835 гривень; II групи - 2475 гривень; III групи - 2200 гривень.

Тобто, в даному випадку на період виникнення зазначених спірних правовідносин, які є предметом спору у цій справі, були наявні нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня інвалідам війни.

Отже, для вирішення спору суду слід було визначитися, який із цих законів є пріоритетним та підлягав застосовуванню у виниклих правовідносинах.

Згідно ст.75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який б регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас, Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03.10.1997р. у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

За змістом ч.3 ст.150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на всій території України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Окрім цього, згідно висновків рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26.12.2011р. передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Згідно ст.147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

При цьому відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Тобто, рішення Конституційного Суду України мають перспективну дію.

На момент виникнення спірних правовідносин, а саме на дату нарахування і виплати позивачу органом соціального захисту відповідних коштів, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» були діючими, а відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Таким чином, підстав для визнання дій відповідача неправомірними щодо виплати щорічної одноразової допомоги до 5 травня в 2015 році немає, оскільки такий діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконання про безпідставність позовних вимог щодо визнання дій органу соціального захисту протиправними, зобов'язання відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача спірну допомогу за 2015 рік у розмірі 8 (вісім) мінімальних пенсій за віком.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує позицію Вищого адміністративного суду України по аналогічній категорії справ (зокрема, ухвала від 19.02.2016р. у справі № К/800/4176/16).

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Керуючись ч.3 ст. 160 КАС України, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради задовольнити, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2016 р. по справі № 308/13583/15-а - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради, Управління Державної казначейської служби України у м. Ужгороді Закарпатської області про визнання дій незаконними та стягнення допомоги - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В. Глушко

Судді О.О. Большакова

В.Я. Макарик

Постанова складена в повному обсязі 07.10.2016 року.