Справа № 826/6230/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 жовтня 2016 року № 826/6230/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Федорчука А.Б., Кузьменка В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Державної міграційної служби України

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив визнати протиправними дії відповідача з приводу невидачі позивачу посвідчення біженця, зобов'язати відповідача видати позивачу посвідчення біженця.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про безпідставність відмови відповідача у видачі позивачу нового посвідчення біженця після втрати ним посвідчення від 10.12.1999 р. При цьому позивачем, здійснюючи посилання на норму п. 3 прикінцевих положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наголошено, що органами державної влади не було прийнято щодо позивача рішення про позбавлення чи втрати статусу біженця.

Представник відповідача згідно наявних у справі матеріалів позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що за результатами проведеної ДСІОБГ перевірки факт надання статусу біженця позивачу не підтверджено, оскільки у наявних обліках ДМС України останній не значиться, що відповідно унеможливлює подальше формування особової справи позивача та подальших процедурних дій, тоді як документи архівної особової справи позивача знаходяться на тимчасово окупованій території.

Так, дослідивши наявні у справі матеріали, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду даної справи у порядку письмового провадження.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено у позовній заяві, громадянин Афганістану ОСОБА_1 проживає в Україні в м. Маріуполь з 1984 року.

1989 р. позивач закінчив Маріупольський металургійний інститут, що підтверджується наявною у справі копією диплому від 12.06.1989 р. НОМЕР_1.

Згідно позовної заяви, 09.07.1997 р. наказом №57 позивачу надано статус біженця. Водночас відділом у справах національностей та міграції управління у справах національностей, міграції та релігій Донецької обласної державної адміністрації позивача документовано посвідченням біженця НОМЕР_3, дійсним до 10.03.2000 р.

За словами позивача, після переїзду на нове місце проживання він не міг знайти свого посвідчення біженця, з огляду на що вважав його втраченим.

Листом від 15.07.2015 р. позивач звернувся до Державної міграційної служби України із заявою, в якій просив відновити втрачене посвідчення біженця.

У відповідь на звернення від 15.07.2015 р. ГУ ДМС України в Харківській області 10.02.2016 р. позивачу надіслано копію листа ДМС України від 19.08.2015 р. №С-1714/8/1823-15, в якому зазначено, що ДМС здійснено перевірку за наявними обліками ДМС України, відповідно до результатів якої факт надання позивачу статусу біженця в Україні не підтверджено.

Як пояснено позивачем, згодом ним було знайдено посвідчення біженця НОМЕР_3, зважаючи на що він повторно звернувся до ДМС України із заявою від 15.02.2016 р. про відновлення посвідчення біженця.

У відповідь листом від 01.03.2016 р. №С-447/8/487-16 ДМС України повідомлено позивачу, що ДМС України здійснено перевірку за наявними обліками структури, відповідно до яких факт надання позивачу статусу біженця в Україні не підтверджено, при цьому надіслані позивачем у додатку до попереднього звернення матеріали відповідно до законодавства не є підставою для документування позивача посвідченням біженця.

Так, вважаючи дії Державної міграційної служби України щодо невидачі дійсного посвідчення біженця безпідставними та протиправними, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон №3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно до п. 15) ч. 1 ст. 1 Закону посвідчення біженця - це паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його біженцем в Україні і є дійсним для реалізації прав та виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Особливості оформлення і видачі паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа особи, якій надано додатковий захист, громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території України (далі - громадяни) визначено Порядком оформлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, громадянам, які проживають на тимчасово окупованій території України, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2014 р. №289 (далі - Порядок №289).

Так, згідно до п. 21 цього Порядку оформлення, видача та продовження строку дії посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, здійснюються відповідно до Положення про посвідчення біженця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2012 р. N 202 (Офіційний вісник України, 2012 р., N 20, ст. 761), Положення про посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2012 р. N 196 (Офіційний вісник України, 2012 р., N 20, ст. 756), з урахуванням положень цього Порядку.

Для оформлення, продовження строку дії посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, іноземець або особа без громадянства особисто звертається до територіального органу ДМС (п. 22 Порядку №289).

Після проведення перевірки за наявними обліками ДМС факту визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється формування особової справи особи, яка проживає на тимчасово окупованій території України, до якої долучають необхідні для оформлення посвідчення документи та матеріали перевірки, на підставі яких ДМС приймає рішення про оформлення, видачу, продовження строку дії посвідчення (п. 23 Порядку №289).

Відповідно ж до п. 1 Положення про посвідчення біженця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.03.2012 р. №202 (далі - Положення №202) посвідчення біженця (далі - посвідчення) є паспортним документом, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його біженцем в Україні і є дійсним для реалізації прав та виконання обов'язків, передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та іншими законами України.

Згідно абз. 1 п. 2 Положення №202 посвідчення видається іноземцю або особі без громадянства, які досягли шістнадцятирічного віку, територіальним органом ДМС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) на підставі рішення ДМС про визнання іноземця або особи без громадянства біженцем в Україні.

В той же час положеннями п. 12 Положення №202 встановлено, що у разі втрати посвідчення біженець зобов'язаний протягом трьох робочих днів повідомити про це орган внутрішніх справ, а також територіальний орган за місцем проживання. Нове посвідчення видається на підставі рішення територіального органу протягом семи робочих днів з дня його прийняття.

Нормою п. 13 Положення №202 передбачено, що для поновлення посвідчення подаються: документи, зазначені в пункті 9 цього Положення (а саме: заява-анкета, зміст та форма якої визначаються МВС; дві фотокартки розміром 35 х 45 міліметрів; дві фотокартки розміром 35 х 45 міліметрів кожного члена сім'ї біженця віком до шістнадцяти років, який перебуває з ним в Україні.), довідка органу внутрішніх справ про реєстрацію заяви біженця про втрату посвідчення.

У разі прийняття рішення про втрату або позбавлення статусу біженця посвідчення може вилучатися або визнаватися недійсним відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також в інших випадках, передбачених законодавством (п. 14 Положення №202).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, заперечуючи проти позову, відповідач звертає увагу суду на тому, що згадані вище звернення позивача були ретельно розглянуті, при цьому відповідачем взято до уваги та повідомлено позивачу інформацію про отримання статусу біженця згідно з наказом Відділу у справах національностей та міграції Управління у справах національностей, міграції та релігій Донецької облдержадміністрації від 09.07.1997 р. №57, а також наявність оригіналу посвідчення біженця старого зразка НОМЕР_2, з терміном дії до 10.03.2000 р., яке містить відмітку органу внутрішніх справ про реєстрацію за місцем тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Між тим, відповідач наголошує, що позивачем не здійснено обміну згаданого документа на посвідчення біженця нового зразка у відповідності до Порядку обміну посвідчені біженців старого зразка на посвідчення нового зразка, затвердженого наказом Державного комітету України у справах національностей та міграції від 29.06.2004 № 31, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за№894/9493, в той же час за інформацією ГУДМС в Харківській області 30.06.2000 р. позивач втратив статус біженця в Україні.

Станом на дату, визначену міграційним органом як дату втрати позивачем статусу біженця в Україні - 30.06.2000 р., діяли положення Закону України від 24.12.1993 р. №3818-XII «Про біженців» (в чинній на вказану дату редакції) (далі - Закон №3818).

Статтею 4 цього Закону встановлено, що статус біженця надається на три місяці відповідним органом міграційної служби, і за його рішенням цей строк може бути продовжено (ч. 1).

Поряд з цим ч. 2 цієї статті передбачено, що питання про надання і позбавлення статусу біженця вирішують в межах своєї компетенції органи міграційної служби Міністерства України у справах національностей та міграції в Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Частиною 2 ст. 11 Закону №3818 визначено, ряд підстав, за умови існування яких втрачається статус біженця, а саме, якщо особа:

- добровільно знову скористалася захистом держави, громадянином якої вона є, або країни постійного проживання;

- набула нового громадянства та користується захистом держави свого нового громадянства;

- засуджена до позбавлення волі за вироком суду України, що набрав законної сили.

Згідно до ч. 3 цієї статті особа позбавляється статусу біженця органом міграційної служби за місцем її тимчасового проживання, якщо вона:

- втратила підстави, за яких вона набула статусу біженця;

- набула статусу біженця внаслідок подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів;

- розглядається з поважних причин як загроза державній безпеці, громадському порядку, здоров'ю населення України.

Рішення про позбавлення статусу біженця може бути оскаржено в тижневий строк до Міністерства України у справах національностей та міграції або до суду (ч. 3 ст. 11 закону №3818).

Правовий режим іноземця, який втратив або позбавлений статусу біженця, визначається Законом України про правовий статус іноземців (ч. 4 ст. 11 Закону №3818).

Так, зокрема, у справі наявна копія листа від 20.08.2015 р. №40379/0-15 ГУ ДМС України в Харківській області, адресована директору Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України, згідно якого відповідно до відомостей, що збереглися у базі даних ГУ ДМС в Донецькій області, Сідікула Вазір, особова справа 97LUQD0023/01, визнаний біженцем за рішенням Управління у справах національностей та міграції Луганської ОДА від 09.07.1997 р. №57, втратив статус біженця 30.06.2000 р. Особова справа закрита та знаходилася в архіві, що залишився на території, яка зараз не контролюється українською владою, через що відсутні додаткові відомості про причини втрати статусу біженця.

Враховуючи перебування матеріалів особової справи позивача на території, тимчасового непідконтрольній українській владі, копію зазначеного листа з додатками суд враховує як доказ на підтвердження обставини втрати позивачем статусу біженця 30.06.2000 р. Попри це доказів оскарження та/або скасування такого рішення до суду не надано, а судом таких не встановлено.

Між тим, суд зауважує, що дана обставина не має для суду наперед вирішального значення та оцінюється в сукупності з іншими встановленими у справі обставинами.

Так, суд наголошує, що посвідчення біженця НОМЕР_2 видане позивачу терміном дії до 10.03.2000 р., однак будь-яких активних дій з приводу продовження терміну його дії та/або поновлення ОСОБА_1 здійснено не було, будь-яких пояснень стосовно тривалого користування посвідченням біженця з простроченим терміном дії, а саме, починаючи з 10.03.2000 р. по час його втрати позивачем надано не було.

Точна дата, коли позивач почав вважати, що втратив посвідчення у позовній заяві не зазначається, матеріали на підтвердження звернення позивача до органів міліції з огляду на ймовірну втрату посвідчення, як це передбачено Положенням №202, у справі відсутні, а тому, враховуючи, що первісне звернення позивача до органів міграційної служби здійснено 15.07.2015 р., при встановленні орієнтовного строку використання позивачем простроченого посвідчення біженця суд відштовхується від вказаної дати, адже доказів протилежного сторонами не надано, а судом таких не встановлено.

Таким чином, з наведеного вбачається, що більше 14 років (!) ОСОБА_1 проживав на території України за простроченим посвідчення біженця НОМЕР_2. Будь-яких пояснень з приводу зазначеного позивачем під час судового розгляду справи надано не було, докази на підтвердження звернення позивача до міграційних органів із заявами про продовження терміну дії цього посвідчення, його заміни, а також про отримання українського громадянства у справі відсутні.

Поряд з цим, суд також зауважує про недотримання ОСОБА_1 норм п.п. 12-13 Положення №202 при зверненні до міграційного органу із заявою про поновлення втраченого посвідчення біженця, адже документів, передбачених даними нормами, позивачем надано не було.

Між тим, додатково суд звертає увагу позивача, що в разі незгоди із рішенням про позбавлення його статусу біженця, він може оскаржити таке рішення, навівши обставини на підтвердження поважності пропуску строку на звернення із таким позовом до суду.

Отож, дослідивши під час судового розгляду справи повідомлені сторонами обставини та надані докази на їх підтвердження, а також проаналізувавши наявні у справі матеріали в їх сукупності, суд прийшов до висновку про безпідставність та невмотивованість позовних вимог, з огляду на що у їх задоволенні суд відмовляє.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді В.А. Кузьменко

А.Б. Федорчук