Справа № 824/360/16-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2016-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/360/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дембіцький П.Д.

Суддя-доповідач: Білоус О.В.

28 вересня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білоуса О.В.

суддів: Совгири Д. І. Курка О. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та Герцаївського районного суду Чернівецької області на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Герцаївського районного суду Чернівецької області, третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області про визнання незаконним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Герцаївського районного суду Чернівецької області, за участі у справі в якості третьої особи - Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, в якому, з урахуванням наданих уточнень позовних вимог, просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ від 25 травня 2016 року № 8-к керівника апарату Герцаївського районного суду Чернівецької області про звільнення ОСОБА_2;

- поновити його на роботі на посаді секретаря судових засідань Герцаївського районного суду Чернівецької області з 26.05.2016 року;

- зобов'язати Герцаївський районного суд Чернівецької області надати належну щорічну основну відпустку з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення згідно заяви від 17.05.2016 року;

- зобов'язати відповідача видати наказ та зробити відповідні записи до трудової книжки про звільнення з урахуванням вимог ст. 3 Закону України "Про відпустки";

- визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви про надання відпустки від 17.05.2016 року та щодо ненадання відпустки згідно вказаної заяви.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача, що полягала у не розгляді належним чином заяви ОСОБА_2 від 17.05.2016 року щодо надання йому 3х днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2014 року по 06 листопада 2015 року, 17 днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2015 року по 17 травня 2016 року та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення. Визнано протиправною бездіяльність відповідача у ненаданні ОСОБА_2 згідно його заяви від 17.05.2016 року 3х календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2014 року по 06 листопада 2015 року, 17 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2015 року по 17 травня 2016 року та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення. Зобов'язано відповідача - Герцаївський районний суд Чернівецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 17.05.2016 року та прийняти рішення щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу, як передбачено Законом України "Про державну службу", який діяв на момент виникнення правовідносин. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач та відповідач оскаржили його в апеляційному порядку.

Зокрема, позивач в поданій апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач, оскаржуючи рішення Чернівецького окружного адміністративного суду, просив скасувати його в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити нову в цій частині постанову про залишення позовних вимог без задоволення.

До початку судового засіданні від позивача та відповідача надійшли заяви про здійснення розгляду даної справи без уповноважених представників останніх.

Третя особа явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до частини 4 статті 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційних скарг у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу Герцаївського районного суду Чернівецької області слід задоволити частково, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції з метою з'ясування всіх обставин справи, було зобов'язано сторони надати письмові докази на підтвердження, або спростування позовних вимог. Зокрема, в порядку п. 4-5 ст. 11, ст. ст.69, 71 КАС України у позивача витребовувались матеріали, які стали підставою для звільнення позивача з займаної посади, а також досліджено накази голови Герцаївського районного суду "Про надання відпустки ОСОБА_2." від 25.06.2016 року №27-в, від 28.12.2015 року №74-в, від 23.02.2016 року №10-в. (а.с. 25-27).

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу керівника апарату Герцаївського районного суду від 17.11.2014 року №20-к, ОСОБА_2 призначено на посаду судового розпорядника Герцаївського районного суду Чернівецької області.

Наказом керівника апарату Герцаївського районного суду Чернівецької області від 02.12.2014 року №22-к ОСОБА_2 переведено на тимчасову вакантну посаду секретаря судових засідань з 01.12.2014 року, за згодою сторін.

Водночас, внаслідок надання секретарю судових засідань Герцаївського районного суду Чернівецької області ОСОБА_3 наказом в.о. голови Герцаївського районного суду №09-в від 20.03.2014 року відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, починаючи з 20.03.2014 року по 23.01.2017 року, позивачем 12.11.2014 року подано заяву заступнику керівника апарату суду про допуск його до стажування на посаді секретаря судових засідань з метою подальшого зайняття цієї посади з 12 листопада 2014 року. (а.с.69).

Наказом керівника апарату Герцаївського районного суду від 12.11.2014 року №21-к, на підставі заяви ОСОБА_2, його допущено до стажування на посаді секретаря судових засідань з метою подальшого зайняття цієї посади терміном на 20 календарних днів з 12.11.2014 року по 01.12.2014 року, а наказом від 02.12.2014 року №22-к переведено на тимчасову вакантну посаду секретаря судових засідань починаючи з 01.12.2014 року, за згодою сторін, як такого, що успішно пройшов стажування з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. (а.с. 74). про що 02.12.2014 року до трудової книжки позивача внесено запис про те, що він переведений з займаної посади на вакантну посаду секретаря судових засідань цього ж суду на період знаходження основного працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, з 02 грудня 2014 року за його згодою. (а.с.5).

11 травня 2016 року ОСОБА_3 звернулась із заявою до керівника апарату Герцаївського районного суду про допуск її до виконання обов'язків секретаря судових засідань Герцаївського районного суду. Наказом від 11.05.2016 року №7-к "Про вихід на роботу ОСОБА_3." її визнано такою, що приступила до виконання своїх службових обов'язків починаючи з 26.05.2016 року у зв'язку із перериванням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за її бажанням. В судовому засіданні суду першої інстанції із пояснень позивача встановлено, що 13 травня 2016 року, дізнавшись про наступне звільнення з 26.05.2016 року у зв'язку із перериванням відпустки ОСОБА_3, ним було подано заяву про надання невикористаних днів відпустки.

Не погоджуючись з фактом залишення без розгляду заяви від 13 травня 2016 року про надання відпустки, позивачем 17.05.2016 року на адресу Герцаївського районного суду Чернівецької області поштою направлено повторну заяву про надання йому вищевказаної відпустки, де зазначено про надання усіх належних згідно закону невикористаних днів щорічної основної відпустки, починаючи з 23.05.2016 року, та матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідач отримавши вказану заяву 19.05.2016 року. (а.с. 105-107), в подальшому залишив її без реєстрації та розгляду, прийняття рішень про надання відпустки та виплати грошової допомоги і надання належної відповіді позивачу (а.с. 105).

25.05.2016 року наказом керівника апарату Герцаївського районного суду Чернівецької області №8-к секретаря судових засідань Герцаївського районного суду Чернівецької області ОСОБА_2 звільнено з займаної посади з 25.05.2016 року у зв'язку із достроковим виходом на роботу основного працівника ОСОБА_3 та виплачено грошову компенсацію за 3 дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2014 року по 06 листопада 2015 року, за 17 днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2015 року по 25 травня 2016 року, а всього за 20 днів.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відповідачем протиправно не розглянуто заяву позивача від 17 травня 2016 року щодо надання 3х днів невикористаної щорічної відпустки за 2015 року, 17ти днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2015 року по 17 травня 2016 року, не прийнято рішення про виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати та не надано вмотивованої відповіді про причини ненадання відпустки та відповідної виплати.

В частині ж відмови в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вимоги позивача визнав такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 статті 23 КЗпП України).

Згідно п.2 ч. 1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 ст.23 КЗпП України).

Закінчення строку трудового договору є самостійною підставою для його припинення за пунктом 2 статті 36 КЗпП, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх розірвання.

З цієї підстави припиняються строкові трудові договори, контракти та трудові договори, укладені на час виконання певної роботи, а також трудові договори тимчасових працівників після закінчення тимчасової роботи і сезонних працівників - після закінчення сезону.

Відповідно до ст. 85 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року № 889-VIII (далі-Закон № 889-VIII) у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку. Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов'язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).

Статтею 24 Закону України "Про відпустки" визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивача за його згодою було переведено на вакантну посаду секретаря судових засідань на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_4, тобто фактично укладено строковий трудовий договір.

До того ж, у відповідності до наказу Герцаївського районного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року № 8-к "Про звільнення ОСОБА_2." позивачу виплачено грошову компенсацію за 3 дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2014 року по 06 листопада 2015 року, за 17 днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2015 року по 25 травня 2016 року.

На підставі викладеного судова колегія дійшла висновку, що строковий трудовий договір з позивачем правомірно припинено у зв'язку з закінченням строку його дії, а тому наказ Герцаївського районного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року № 8-к «Про звільнення ОСОБА_2.» є таким, що виданий у відповідності до норм чинного трудового законодавства і скасуванню не підлягає.

Вимога позивача про зобов'язання відповідача поновити його на посаді секретаря судових засідань Герцаївського районного суду Чернівецької області з 26 травня 2016 року взагалі не ґрунтується на законі, оскільки, а ні судом першої інстанції, а ні судом апеляційної інстанції не встановлено протиправності наказу про звільнення ОСОБА_2

Інші позовні вимоги ОСОБА_5 щодо зобов'язання відповідача видати наказ та здійснити відповідні записи до трудової книжки про звільнення ОСОБА_2 з урахуванням вимог ст. 3 Закону України «Про відпустки» також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про незаконність та скасування наказу про звільнення.

Що ж стосується факту визнання судом першої інстанції протиправною бездіяльність відповідача у ненаданні ОСОБА_2 згідно його заяви від 17.05.2016 року 3х календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2014 року по 06 листопада 2015 року, 17 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2015 року по 17 травня 2016 року та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, то судова колегія, не погоджуючись з висновком суду першої інстанції з цього питання з огляду на наступне.

Як встановлено в ході розгляду даної справи, наказом № 8-к "Про звільнення ОСОБА_2.", позивачу виплачено грошову компенсацію за 3 дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2014 року по 06 листопада 2015 року та за 17 днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2015 року по 25 травня 2016 року.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон № 504), право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом, та забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Статтею 11 Конвенції Міжнародної організації праці № 132 про оплачувані відпустки (переглянутої у 1970 році), ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці N 132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки" від 29.05.2001 року передбачено, що особі, що працює за наймом, надається після припинення роботи оплачувана відпустка, пропорційна тривалості періоду її роботи, за який вона ще не отримала відпустку, або замість цього їй виплачується компенсація чи надається еквівалентне право на майбутню відпустку.

Таким чином судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що виплативши позивачу грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, у відповідача відсутній обов'язок в наданні самої відпустки.

Що ж стосується висновків суду першої інстанції щодо протиправної бездіяльності відповідача, що полягала у невиплаті позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, то судова колегія апеляційної інстанції вважає, що вказана виплата може мати місце виключно як результат розгляду відповідачем заяви позивача та по свой суті є похідною дією після прийняття відповідного рішення з данного питання.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів розгляду Герцаївським районним судом поданих позивачем заяв про надання невикористаної відпустки та виплати матеріальної допомоги з відповідним наданням заявнику обґрунтованої та вмотивованої відповіді.

В ракурсі викладеного, висновки суду першої інстанції стосовно протиправної бездіяльності відповідача в частині невиплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення є передчасними, оскільки на разі відсутній сам факт прийняття будь-якого рішення з цього приводу по заяві ОСОБА_2 від 17.05.2016 року.

До того ж, судова колегія апеляційної інстанції, вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Розгляд письмових звернень громадян здійснюється органами державної влади і місцевого самоврядування, установами, організаціями незалежно від форм власності у відповідності з їх компетенцією. Це положення закріплено Конституцією України, Законом України «Про звернення громадян», Указом Президента України від 07.02.2008 № 109/2008 «Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування», Інструкцією з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об'єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затверджена постановою Кабінету Міністрів України 14.04.97 № 348 (зі змінами та доповненнями), Класифікаторі звернень громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 858 (зі змінами та доповненнями).

Згідно вимог Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об'єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, в засобах масової інформації затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року №348 (зі змінами і доповненнями), діловодство за пропозиціями, заявами (клопотаннями) і скаргами громадян в організаціях ведеться окремо від інших видів діловодства і покладається на спеціально призначених для цього осіб чи на підрозділ службового апарату.

Особисту відповідальність за стан діловодства за зверненнями громадян несуть керівники організацій.

Статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» чітко вказано, що керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, зобов'язані не лише об'єктивно і вчасно розглядати звернення громадян, перевіряти викладені в них факти та повідомляти про результати розгляду заявника, а також приймати рішення і забезпечувати їх виконання.

Статтею 19 цього Закону передбачений обов'язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановивши факт протиправної бездіяльності відповідача, що полягала у не розгляді належним чином заяви ОСОБА_2 від 17.05.2016 року щодо надання йому невикористаної щорічної відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, помилково дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідача стосовно ненадання позивачу невикористаної щорічної відпустки, оскільки наказом керівника апарату Герцаївського районного суду Чернівецької області від 25.05.2016 року №8-к ОСОБА_2 виплачено грошову компенсацію за вказані дні невикористаної щорічної відпустки.

До того ж, суд першої інстанції обгрунтовано зобов'язавши відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 17.05.2016 року та прийняти рішення щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу, як передбачено Законом України "Про державну службу", який діяв на момент виникнення правовідносин, передчасно вирішив питання про протиправність бездіяльності відповідача стосовно нездійснення вказаної виплати.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2017 року необхідно скасувати в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача у не наданні ОСОБА_2 згідно його заяви від 17.05.2016 року 3 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2014 року по 06 листопада 2015 року, 17 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2015 року по 17 травня 2016 року та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Герцаївського районного суду Чернівецької області задоволити частково.

Постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Герцаївського районного суду Чернівецької області, третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області про визнання незаконним та скасування наказу скасувати в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача у не наданні ОСОБА_2 згідно його заяви від 17.05.2016 року 3-х календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2014 року по 06 листопада 2015 року, 17 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2015 року по 17 травня 2016 року та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення..

В цій частині прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Білоус О.В.

Судді Совгира Д. І. Курко О. П.