Справа № 826/2748/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року м. Київ № 826/2748/16

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом «Майнл Банк Акціенгезельшафт»
до відповідачівДочірньої компанії «Газ України» національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
провизнання протиправним рішення, зобов"язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач «Майнл Банк Акціенгезельшафт» звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Дочірньої компанії «Газ України» національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України»), в якому (з урахуванням зави про зміну позовних вимог вх. від 15.03.2016 р. №20114) просить:

- визнати протиправними відмови ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» щодо надання інформації відносно доходів, отриманих ОСОБА_3 з 2003 р. по 2006 р. включно;

- зобов"язати ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» надати позивачу інформацію про доходи, отримані ОСОБА_3 на посаді голови Ради директорів ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» за період з 2003 р. по 2006 р. включно.

Так, в обґрунтування позовних вимог серед іншого зазначено, що ОСОБА_3 був службовою особою ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», яке, за переконанням позивача, є підприємством державної форми власності. З огляду на вказані обставини, інформація про розмір доходів, отриманих з 2003 р. по 2006 р. включно ОСОБА_3, котрий, як йдеться у позовній заяві, займав посаду голови Ради директорів ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», відноситься до публічної інформації та повинна бути надана за запитом позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.07.2016 р. залучено до участі у справі в якості відповідача-2 ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

За результатами судового розгляду справи, суд, вивчивши наявні у справі матеріали прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Так, представник відповідача позовні вимоги не визнає, просить відмовити у їх задоволенні. При цьому у запереченнях, наданих до суду, зазначено, що ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» не є юридичною особою публічного права, оскільки не була створена розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та відповідно особи, які обіймали посади в ДК «Газ України», у тому числі керуючі, до державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування, Збройних Сил України та інших військових формувань, не належали. Разом з тим, посади в ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» не належали до посад, визначених діючим упродовж 2003-2006 років Законом України «Про боротьбу з корупцією», займаючи які особа зобов»язана була декларувати свої доходи у відповідності до цього закону.

При цьому також відповідачем зауважено, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, має право вільно на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Між тим, представником відповідача скеровано до суду письмове клопотання про закриття провадження у справі з огляду на те, що ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» не є суб»єктом владних повноважень та не виконує владних управлінських функцій.

В той же час заперечень та/або інших письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на час вирішення спору по суті до суду не надійшло.

Отож розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з'ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

21.11.2015 р. засобами поштового зв»язку представником «Майнл Банк Акціенгезельшафт» на адресу Дочірньої компанії «Газ України» національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» скеровано запит на отримання інформації вих. від 09.11.2015 р., в якому представник позивача просив:

- надати наявні копії декларацій про доходи, отримані ОСОБА_3 за період з 2003 р. по 2006 р. включно;

- повідомити про інші відомі місця роботи та посади, які обіймав ОСОБА_3 як державний службовець чи посадова особа юридичних осіб публічного права за період з 2003 р. по 2006 р. включно;

- відповідь на запит надіслати на адресу позивача.

У відповідь листом вих. від 25.11.2015 р. №31/13-4421 ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» повідомлено представника позивача, що компанія не юридичною особою приватного права, а її посадовими особами не подаються декларації про доходи за місцем роботи.

21.11.2015 р. засобами поштового зв»язку представником «Майнл Банк Акціенгезельшафт» на адресу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» скеровано запит на отримання інформації вих. від 09.11.2015 р., в якому представник позивача просив:

- надати наявні копії декларацій про доходи, отримані ОСОБА_3 за період з 2003 р. по 2006 р. включно;

- повідомити про інші відомі місця роботи та посади, які обіймав ОСОБА_3 як державний службовець чи посадова особа юридичних осіб публічного права за період з 2003 р. по 2006 р. включно;

- відповідь на запит надіслати на адресу позивача.

У відповідь листом вих. від 27.11.2015 р. №14-8225/1.2-15 ПАТ «НАК «Нафтогаз України» повідомлено представника позивача, що згідно до положень Закону України «Про публічну інформацію» НАК «Нафтогаз України» може бути визнано розпорядником інформації стосовно умов постачання природного газу та цін на них, а також інформації, визначеної ч. 2 ст. 13 цього Закону (про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися, можуть статися і загрожують здоров»ю та безпеці громадян, інша інформація, що становить суспільний інтерес). Разом з тим, як йдеться у відповіді, запит позивача не стосується вищезгаданої інформації.

Відтак, вважаючи зазначені рішення відповідачів протиправними та такими, що порушують права та законні інтереси позивача, останній за їх захистом звернувся із цим позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 5 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно до статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Забороняється вилучення і знищення друкованих видань, експонатів, інформаційних банків, документів з архівних, бібліотечних, музейних фондів, крім встановлених законом випадків або на підставі рішення суду.

Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб'єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939) встановлено, що публічною інформацією є відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Доступ до інформації серед іншого забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію (ч. 2 ст. 5 Закону №2939).

Частиною 1 ст. 6 Закону №2939 передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Згідно до положень ч. 2 цієї статті обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше (ч. 3).

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше(ч. 4).

Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину (ч. 5).

Не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім відомостей, зазначених в абзаці четвертому частини першої статті 47 вказаного Закону (ч. 6).

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений (ч. 7).

Як встановлено положеннями ч. 1 ст. 13 Закону №2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Згідно ч. 2 цієї статті до розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Згідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України від 09.04.2015 р. №329-VIII «Про ринок природного газу» ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб'єктів природних монополій, та за принципами: недопущення та усунення обмежень конкуренції, спричинених діями суб'єктів ринку природного газу, у тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання державної форми власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону №2939 на розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (ч. 4 ст. 13 Закону №2939).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону №2939 запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі (ч. 5 ст. 19 Закону №2939).

Так, як визначено положеннями ст. 20 Закону №2939 розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 1). У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту (ч. 2).

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 4).

Між тим, як зазначено Вищим адміністративним судом України у довідці про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 01.06.2013 р. (далі - Довідка), юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі спори щодо правовідносин, пов'язаних з доступом до публічної інформації, в яких оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність розпорядників публічної інформації, в тому числі й у разі, якщо і такими розпорядниками є не суб'єкти владних повноважень.

Разом з тим, Вищим адміністративним судом України зауважено, що характерними ознаками, які виокремлюють публічну інформацію з-поміж інших видів інформації, є наступні:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб'єктом владних повноважень не під час виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб'єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків. Щодо несуб'єктів владних повноважень, то вони можуть бути тільки розпорядниками такої інформації.

Для з'ясування того, чи є інформація публічною, суди досліджують підстави одержання чи створення інформації суб'єктами владних повноважень.

Для вирішення цього питання суди з'ясовують підстави отримання чи створення запитуваної інформації та враховують те, що публічна інформація одержується чи створюється суб'єктами владних повноважень на виконання обов'язків, визначених чинним законодавством.

Як встановлено судом із Статуту ПАТ «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - Компанія), компанія утворена на виконання Указу Президента України від 25 лютого 1998 р. №151 "Про реформування нафтогазового комплексу України" та є публічним акціонерним товариством.

Метою діяльності Компанії є одержання прибутку від провадження господарської діяльності, сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, більш повного задоволення потреб споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах (п. 5 Статуту).

Засновником та єдиним акціонером Компанії є держава. Кабінет Міністрів України визначає центральний орган виконавчої влади, який здійснює функції з управління акціями Компанії. 16. Кожною простою акцією Компанії акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи право на: 1) участь в управлінні Компанією; 2) отримання дивідендів; 3) отримання у разі ліквідації Компанії частини її майна або вартості частини майна Компанії; 4) отримання інформації про господарську діяльність Компанії (п. 15 Статуту).

В той же час, відповідно до Статуту ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» (далі - Дочірня компанія), Дочірня компанія є дочірньою компанією НАК «Нафтогаз України», що є її засновником та власником.

Метою діяльності Дочірньої компанії є організація експлуатації розподільних систем газопостачання, організація економічно ефективної реалізації природного та скрапленого газу на території України населенню, комунально-побутовим підприємствам, бюджетним установам та організаціям, суб»єктам підприємницької діяльності, розроблення і впровадження механізму своєчасних і повних розрахунків за спожитий природний газ, та отримання прибутку від своєї діяльності.

Згідно до п. 3.1 Дочірня компанія є юридичною особою та здійснює свою діяльність на основі та відповідно до чинного законодавства України та Статуту.

Трудовий колектив Дочірньої компанії становлять усі громадяни, які своєю працею беруть участь в її діяльності на основі трудового договору (контракту, угоди).

Запитувана позивачем інформація, як встановлено судом, стосується інформації про доходи, отримані ОСОБА_3 на посаді Ради директорів ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» за період з 2003 р. по 2006 р. включно.

При цьому ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», працівником якої, як вбачається з матеріалів справи, є ОСОБА_3, не є юридичною особою публічного права, оскільки як юридична особа не є створеною розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу АРК або органу місцевого самоврядування, як це передбачено абз. 3 ч. 2 ст. 81 ЦК України.

Виходячи із наведеного, вірними, на переконання суду, є доводи Дочірньої компанії з приводу того, що посади в ній не належали до посад, визначених діючим законодавством упродовж 2003-2006 років Законом України «Про боротьбу з корупцією», займаючи які, особа зобов»язана була декларувати свої доходи у відповідності до цього Закону.

Також суд погоджується із позицією Дочірньої компанії з приводу того, що інформація про посади, які займав ОСОБА_3 в період з 2003 р. по 2006 р., а також його заробітну плату, інше місце роботи, з врахуванням при цьому положень ч. 1 ст. 13 Закону №2939, не є інформацією, яка підлягає оприлюдненню відповідно до положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки, виходячи із встановлених вище судом обставин, підлягає поширенню з дотриманням норм Закону України від 01.06.2010 р. №2297-VI «Про захист персональних даних».

Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів (ст. 1).

Так, згідно до абз. 3 ст. 2 Закону №2297 володілець персональних даних - фізична або юридична особа, яка визначає мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом.

Обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем (абз. 8 ст. 2 Закону №2297).

Під персональними даними у відповідності до вказаного Закону є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядником персональних даних є фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця, в той же час суб'єктом персональних даних є фізична особа, персональні дані якої обробляються.

В той же час за визначенням ст. 5 Закону №2297 персональні дані є об'єктами захисту.

Так, зокрема, ч. 2 цієї статті встановлено, що персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом (ч. 3 ст. 5 Закону №2297).

Частиною 1 ст. 16 Закону №2297 передбачено, що порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб'єкта персональних даних, наданої володільцю персональних даних на обробку цих даних, або відповідно до вимог закону. Порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації».

В той же час відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України від 05.10.1995 р. №356/95-ВР «Про боротьбу з корупцією» (в чинній на час спірних правовідносин редакції) декларування доходів осіб, уповноважених на виконання функцій держави, здійснюється в порядку і на підставах, передбачених статтею 13 Закону України "Про державну службу".

Згідно ж до ст. 13 Закону України від 16.12.1993 р. №3723-XII «Про державну службу» (в редакції, чинній в запитуваний позивачем період) особа, яка претендує на зайняття посади державного службовця третьої - сьомої категорій, передбачених статтею 25 цього Закону, подає за місцем майбутньої служби відомості про доходи та зобов'язання фінансового характеру, в тому числі і за кордоном, щодо себе і членів своєї сім'ї. Особа, яка претендує на зайняття посади державного службовця першої і другої категорій, передбачених статтею 25 цього Закону, повинна подати також відомості про належні їй та членам її сім'ї нерухоме та цінне рухоме майно, вклади у банках і цінні папери. Зазначені відомості подаються державним службовцем щорічно. Порядок подання, зберігання і використання цих відомостей встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При цьому у відповідності до ст. 1 цього Закону державною службою в Україні визначалась професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Разом з тим, посада ОСОБА_3, як встановлено судом під час судового розгляду справи, не відносилась у запитуваний період до посад державної служби, з огляду на що, як пояснено Дочірньою компанією, декларації про доходи за відповідний період ним не подавались.

Відтак, аналізуючи зазначені вище норми чинного законодавства, а також висновки ВАС України, та, окрім цього, беручи до уваги встановлені під час судового розгляду обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз (ч. 2).

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська