Справа № 127/7592/16-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/7592/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Гриневич В.С.

Суддя-доповідач: Загороднюк А.Г.

28 вересня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника відповідача: Любарець І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання протиправною невиплати пенсії та стягнення її суми,

В С Т А Н О В И В :

постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, у зв'язку з чим просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Позивач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до частини 4 статті 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, з 16 липня 2013 року по даний час позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у м. Вінниці до 31 березня 2015 року отримував пенсію по інвалідності - 3 групи, загального захворювання, згідно з Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (а.с. 72-73).

З 01 квітня 2015 року відповідачем виплати пенсії по інвалідності позивачу було припинено та відновлено лише з 15 червня 2016 року, після звільнення позивача з посади судді апеляційного суду Вінницької області.

У зв'язку з припиненням виплати пенсії по інвалідності позивач звернувся до відповідача про надання роз'яснення причин припинення виплати йому пенсії та з вимогою про відновлення виплати пенсії по інвалідності.

Відповідачем надано усну відповідь, в якій зазначено, що з 01 квітня 2015 року набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213, відповідно до якого у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особи, які мають право на призначення пенсії/щомісячного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", "Про прокуратуру" пенсії, призначені відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не виплачуються.

Вважаючи відмову відповідача у поновленні виплати пенсії по інвалідності протиправною позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд І інстанції виходив з того, що Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд І інстанції виходив з того, що позивач продовжує працювати на посаді судді апеляційного суду Вінницької області, а тому відсутні підстави для нарахування та виплати йому зазначеної пенсії. позивач продовжує працювати на посаді судді апеляційного суду Вінницької області, а тому відсутні підстави для нарахування та виплати йому зазначеної пенсії.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду І інстанції з огляду на наступне.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення", Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовим актами.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року №213-VIII, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, внесено зміни до статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до яких установлено, що тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Виключення з указаного правила становлять лише інваліди I та II груп, інваліди війни III групи та учасники бойових дій, особи, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Відповідач вважає, що оскільки позивач працює на посаді, яка дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", то в період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року пенсія, призначена згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" йому виплачуватись не повинна.

Станом на 01 квітня 2015 року посада, на якій працює позивач, дійсно, передбачала право на призначення щомісячного довічного грошового утримання в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", у зв'язку з чим відповідачем правомірно виплату пенсії позивачу було припинено.

Разом з тим відповідно до пункту 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону № 213, у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону № 213 щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо пенсійного забезпечення і, відповідно, пенсії за цим Законом не призначаються.

З 01 червня 2015 року особам, які підпадають під дію Закону України "Про судоустрій і статус суддів" пенсія призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не передбачає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", у зв'язку з чим, передбачені статтею 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відпали і з 01 червня 2015 року перешкоди для виплати позивачу вказаної пенсії відсутні.

Також колегія суддів враховує, що обмеження, встановлені Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року №213, були скасовані законодавцем лише для окремих категорій осіб, у зв'язку з чим слід звернути на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Так, у справі Фабіан проти Угорщини Європейський суд зазначив, що відмінність у ставленні є дискримінаційною в світлі статті 14, якщо вона "не має об'єктивного та розумного обґрунтування", тобто, якщо вона не переслідує "легітимну мету" або якщо немає "розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, що переслідується". Більше того, договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення. Суд вважає, що різне трактування пенсіонерів, що працюють в державному і приватному секторах, з однієї сторони, і між різними категоріями державних службовців, з іншої сторони, щодо права на продовження отриманні пенсії за віком, де заявник став жертвою, не ґрунтується на будь-якому "об'єктивному і розумному виправданні", навіть беручи до уваги певну свободу розсуду, що надається договірним сторонам в цій області.

Більше того, відносно іншого положення передбачуваної дискримінації, тобто різниці в ставленні до державної і приватної сфер, Суд вважає, що, хоча тільки перша група схильна до отримання подвійного доходу з державних джерел, основний аргумент, висунутий урядом (а саме, що жодна пенсія не повинна виплачуватися працюючим особам, оскільки вони не потребують заміну заробітної плати) фактично повинна в рівній мірі стосуватися і тих пенсіонерів, які працюють у приватній сфері та отримують заробітну плату. Якщо дивитися з цієї точки зору, пенсії, що виплачуються пенсіонерам, які зайняті у приватній сфері, також можна розглядати як надлишкові державні витрати. Ці дві групи пенсіонерів, з цієї точки зору, знаходяться в аналогічній ситуації.

Необхідно зазначити, що наведене у спорі правове регулювання було чинне до 31 грудня 2015 року. В подальшому відповідні зміни були внесені до спеціальних законів.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю зазначених у статті 47 вказаного Закону підстав для її невиплати.

Щодо вирішення питання про перерахунок пенсії та визначення суми, з якої має бути здійснений такий перерахунок, колегія суддів зазначає, що це виключна прерогатива пенсійного органу.

Колегія суддів звертає увагу, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням колегія розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Колегія суддів зауважує, що суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Адміністративний суд, відповідно до приписів КАС України, не вправі підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України та законами України віднесені до компетенції цього органу державної влади, оскільки це порушуватиме принцип розподілу влади на законодавчу, виконавчу та судову.

Отже, вирішення даного питання не відноситься до компетенції адміністративного суду, оскільки суд може лише дати оцінку правомірності винесення рішень суб'єктом владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при вирішенні спору суд першої інстанції врахував не всі його обставини, тому висновки суду по суті справи не в повній мірі відповідають встановленим у ній обставинам, що призвело до неправильного її вирішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу про скасування оскаржуваного рішення слід задовольнити з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Згідно з статтею 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки судом апеляційної інстанції адміністративний позов задоволено частково, а позовна заява містить вимогу немайнового характеру, то понесені позивачем судові витрати в сумі 771 грн. 69 коп. підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною невиплату управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниці пенсії по інвалідності ІІІ групи ОСОБА_3 за період з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці нарахувати та виплатити ОСОБА_3 пенсію по інвалідності ІІІ групи за період з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в сумі 771 грн. 69 коп. за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 04 жовтня 2016 року.

Головуючий Загороднюк А.Г.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.