Справа № 822/1235/16
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2016-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/1235/16

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі :головуючого-судді суддівБлонського В.К. Божук Д.А. Козачок І.С.
при секретарі за участі: представника позивача представника відповідача - військової частини польова пошта НОМЕР_1 Варченко В.В. Заєць О.В. Ковені В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до відповідачів в якому просить:

- визнати бездіяльність Міністерства оборони України та військової частини польова пошта НОМЕР_1 щодо розірвання контракту від 20 січня 2012 року про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України незаконною;

- зобов`язати військову частину польова пошта НОМЕР_1 розірвати укладений між ОСОБА_1 та військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 контракт від 20 січня 2012 року про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20 січня 2012 року між ним там Міністерством оборони України в особі командувача Сухопутних військ Збройних Сил України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України.

Даний контракт укладений на 3 роки, що визначено пунктом 3 умов контракту, і як зазначає позивач строк дії даного контракту закінчився 20 січня 2015 року.

Позивач зазначає, що у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 йому пояснили, що контракт не підлягає розірванню і автоматично пролонгується у зв`язку із введенням в Україні особливого періоду, хоча будь-які документи, в тому числі відповіді щодо автоматичної пролонгації контракту йому відмовились надати.

Вказує, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, а також часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудований період після закінчення воєнний дій.

В Україні часткову мобілізацію було оголошено та проведено у декілька етапів, зокрема:

- Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року № 303/2014 - починаючи з 18.02.2014 року по 02.05.2014 року;

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 06.05.2014 року № 454/2014 - починаючи з 07.05.2014 року по 20.06.2014 року;

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 21.07.2014 року № 607/2014 - починаючи з 24.07.2014 року по 06.09.2014 року;

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14.01.2015 року № 15/2015 - починаючи з 20.01.2015 року у три черги протягом 210 діб по 17.08.2015 року.

Таким чином, зазначеними Указами Президента України мобілізація як комплекс відповідних заходів зі сторони держави оголошувалась не безстроково, а була обмеженою у часі та стосувалась не усіх категорій військовослужбовців.

В зв`язку з набранням чинності Указами Президента України контракт між ним та відповідачем втратив чинність у будь-якому разі, зважаючи на те, що він його підписував, коли особливий період не був введений.

Відповідно частини 3 статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Згідно частини 2 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнення зі служби військовослужбовців строкової служби, які вислужили встановлені строки служби, відбувається - на підставі Указу Президента України та на підставах, передбачених частиною 8 цієї статті.

Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" після прийняття рішення про демобілізацію звільняються військовослужбовці:

- призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

- у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Військова частина безпідставно відмовляється розірвати контракт.

З наведених вище обставин, позивач вважає, що відмова у розірванні контракту є незаконною та протирічить чинному законодавству України та дійсним обставинам, адже новий контракт позивач не підписував, а чинний не пролонговував.

З врахуванням викладеного просить задовольнити його позовні вимоги.

Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, та надали суду пояснення згідно обставин викладених у позовній заяві.

Представник відповідача - військової частини польова пошта НОМЕР_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та надав суду пояснення згідно письмових заперечень поданих на даний адміністративний позов, в яких у задоволенні позову просить суд відмовити.

У вказаних запереченнях зазначив, що відповідно до частини 9 статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.

На даний час Збройні Сили України діють в умовах функціонування особливого періоду, і закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду, а його закінчення пов`язане виключно з виданням Президентом України указу про демобілізацію. Таким чином, оскільки демобілізація не була оголошена Президентом України відносно військовослужбовців за контрактом, підстави для звільнення позивача з військової служби відсутні.

Представник відповідача - Міністерства оборони України в судове засідання не прибув, хоча відповідач був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, та надав суду заперечення на даний адміністративний позов, в яких у задоволенні позову просить суд відмовити, та зазначив, що дії відповідачів щодо нерозірвання контракту із позивачем є повністю правомірними та відповідають вимогам чинного законодавства, справу просить слухати за відсутності його представника.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача - військової частини польова пошта НОМЕР_1 , дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 20 січня 2012 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командувача Сухопутних військ Збройних Сил України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України.

Згідно з пунктами 3 та 4 Контракту, він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки. Сторони зобов`язуються не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 14 від 20.01.2015 року відповідно до підпункту 20 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію" вирішено укласти новий контракт про проходження військової служби із старшим солдатом служби за контрактом ОСОБА_1 , стрільцем роти охорони - з 21 січня 2015 року до оголошення демобілізації.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 192 від 02.09.2016 року вирішено внести зміни до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 14 від 20.01.2015 року, а саме: дію контракту, укладеного 20.01.2012 року продовжити понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію з 21.01.2015 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Види військової служби визначені частиною 6 цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом.

Порядок звільнення з військової служби унормовано статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до пункту б) частини 2 статті 26 вказаного Закону звільнення зі служби проводиться: військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною 6, з урахуванням випадків, визначених частиною 8 цієї статті.

Згідно з частиною 6 статті 26 Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: в т.ч. у зв`язку із закінченням строку контракту.

Отже, відповідно до пункту а) частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із закінченням строку контракту від 20 січня 2012 року позивач міг би бути звільнений з військової служби. Строк дії контракту - до 20 січня 2015 року.

Проте, строки військової служби визначено статтею 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону у разі настання особливого періоду:

1) для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки:

у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до термінів, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною 8 статті 26 цього Закону;

з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною 8 статті 26 цього Закону;

2) для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Відповідно до пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку військовослужбовців, визнаних за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та в запас за підставами, що відповідають підставам звільнення, визначеним частиною 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

Таким чином, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.

Разом з тим, зазначена норма обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, визначених частиною 8 статті 26 Закону.

Згідно з частиною 8 статті 26 Закону під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;

з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами «в», «г», «е», «є», «и» частини 6 та пунктами «в», «г», «е», «є» частини сьомої цієї статті.

Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання:

а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі;

г) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

3) після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Як встановлено судом, позивач до категорій осіб, визначених частиною 8 статті 26 Закону "Про військовий обов`язок і військову службу", не відноситься.

Відповідно до статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За Законом України від 06 грудня 1991 року "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (частина перша статті 1 Закону).

Згідно з статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

За Конституцією України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію, а відповідний Указ Президента України підлягає затвердженню Верховною Радою України (пункт 31 частини першої статті 85, пункт 20 частини першої статті 106).

Протягом 2014 - 2015 років Президентом України неодноразово приймалися рішення про часткову мобілізацію, а саме: Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 (затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII), Указ Президента України від 06 травня 2014 року № 454 (затверджено Законом України від 06 травня 2014 року № 1240- VII), Указ Президента України від 21 липня 2014 року № 607 (затверджено Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VII), Указ Президента України від 14 січня 2015 року № 15 (затверджено Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VIII).

Отже, з моменту прийняття Президентом України Указу №303/2014 "Про часткову мобілізацію" в Україні з 17.03.2014 року настав особливий період в розумінні абзацу 5 статті 1 Закону № 3543-XII та абзацу 11 статті 1 Закону № 1932-XII.

У цей особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України спрямоване на забезпечення оборони держави і захисту її території від можливої агресії. Водночас, Збройні Сили України, інші військові формування, сили цивільного захисту переводяться на організацію і штати воєнного часу.

Також Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 "Про часткову мобілізацію" Кабінету Міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність, установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність.

Кабінетом Міністрів України 01 липня 2015 року було прийнято відповідне розпорядження № 674-р.

Чіткого порядку припинення особливого періоду Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не визначено.

Водночас зазначеним Законом передбачено такий захід як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Згідно із статтею 11 вказаного Закону рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України.

На даний час відповідних рішень Президентом України не приймалося.

Станом на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду справи судом, відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні статті 1 Закону України № 3543-XII, відтак відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 , з військової служби, оскільки він вважається таким, що проходить військову службу за контрактом, укладеним 20.01.2012 року та продовженим наказом від 20.01.2015 року № 14 на строк до оголошення демобілізації.

Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. На сьогодні в Україні діє особливий період. В проміжках між періодами проведення мобілізації, а саме: з лютого 2014 року по 06 травня 2014 року, з 21 червня по 23 липня 2014 року, з 07 вересня 2014 року по 20 січня 2015 року, стан особливого періоду не припинявся.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що наказ командира військової частини польова пошта В4252 № 14 від 20.01.2015 року (з урахуванням наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 192 від 02.09.2016 року), яким старшому солдату служби за контрактом ОСОБА_1 , стрільцю-регулювальнику комендантської роти, дію контракту, укладеного 20.01.2012 року продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію з 21.01.2015 року, відповідачем прийнятий правомірно, а тому адміністративний позов про визнання бездіяльності відповідачів, яка полягає у нерозірванні контракту протиправною, а так само про зобов`язання відповідача - військової частини польова пошта НОМЕР_1 вчинити дії - розірвати контракт від 20 січня 2012 року, у зв`язку із закінченням строку контракту задоволенню не підлягає.

Що ж до відповідності відмови відповідачів у розірванні вищезазначеного контракту нормам та принципам міжнародного права суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 29 Всезагальної декларації прав людини, прийнятої на третій сесії Генеральної Асамблеї ООН (дата підписання 10.12.1948 року; дата набрання законної 10.12.1948 року), кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки і можливий вільний та повний розвиток її особистості. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина підлягає лише тим обмеженням, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав та свобод інших та задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві. Здійснення цих прав і свобод ні в якому випадку не повинно суперечити цілям та принципам Організації Об`єднаних Націй.

Аналогічні критерії викладені у статтях 12, 18, 19, 21 і 22 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (набув чинності, у тому числі для України, 23.03.1976 року).

Сутність наведених критеріїв, які визначають ступінь допустимого втручання держави у права та свободи особи, полягає у тому, що здійснення певних прав не підлягає жодному обмеженню крім тих, що встановлені законом та є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах державної безпеки та суспільного спокою, з ціллю запобігання правопорушень та злочинів, для охорони здоров`я і моральності та захисту прав і свобод інших осіб.

Обмежувальні заходи щодо прав і свобод можуть бути вжиті державою лише у цілях, визначених у вказаних міжнародно-правових документах, із дотриманням відповідності інтересів держави у сфері національної безпеки та ступеня втручання в основні права і свободи громадян.

Іншою вимогою щодо допустимості відповідних обмежень є критерій необхідності, тлумачення якого міститься, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини "Сільвер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії" від 25.03.1983 року, в якому суд наголосив на обов`язковості законної сили втручання, як-от з ціллю "запобігання правопорушень та злочинності", "захисту моральності", "захисту прав та свобод інших.

Також у даному рішенні зазначено, що відповідне втручання повинно відповідати "нагальній суспільній необхідності" та має бути співрозмірним переслідуваній меті.

Критерії визначення необхідності, співрозмірності та обґрунтованості введених обмежень прав людини, у тому числі з точки зору захисту національної безпеки та громадського порядку, наведені у міжнародно-правовому акті "Сиракузькі принципи, що стосуються обмежень і відхилень від положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права" (1984 рік), прийнятому підкомісією з попередження дискримінації і захисту меншин Економічної і Соціальної Ради ООН (далі - Сиракузькі принципи).

Зазначені принципи рекомендовано застосовувати у питаннях тлумачення допустимих обмежень прав і свобод громадян, принципу пропорційності з метою запобігання введенню законами невиправданих доцільністю обмежень.

Згідно з пунктом 10 Сиракузьких принципів у тих випадках, коли Пакт встановлює, щоб обмеження було "необхідним", термін "необхідно" передбачає, що таке обмеження: засноване на одному з положень, згідно з яким таке обмеження є допустимим у відповідності з однією із статей Пакту; відповідає нагальній потребі держави або суспільства; має законні цілі; є співрозмірним таким цілям. Будь-яка оцінка необхідності того чи іншого обмеження повинна грунтуватися на об`єктивних факторах.

Пунктом 29 Сиракузьких принципів передбачено, що посилання на інтереси національної безпеки для виправдання заходів з обмеження деяких прав є можливим лише у випадку, якщо такі заходи застосовуються для захисту існування держави, її територіальної цілісності та політичної незалежності від застосування сили або загрози її застосування.

Пункт 30 забороняє посилатися на інтереси національної безпеки як на підставу для введення обмежень з метою запобігання лише локальної або відносно ізольованої загрози правопорядку.

У даному разі призупинення реалізації конституційних прав позивача шляхом продовження строку проходження ним військової служби в умовах часткової мобілізації зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а відтак відповідає наведеним критеріям пропорційності, позаяк є співрозмірним з цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Зазначене втручання у реалізацію прав осіб зі статусом військовослужбовців має місце у період дії особливого періоду, є обмеженим у часі та застосовується лише на підставі зазначеного нормативного акта.

Зазначена правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 08.07.2014 року в справі № 800/280/14.

Відтак, з наведених вище підстав суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у частині 2 статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В судовому засіданні не підтвердилися обставини щодо порушення відповідачами прав, свобод та інтересів позивача, а позивачем та його представником не надано суду належних доказів на підтвердження позовних вимог.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та відмову в задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись Законом України "Про оборону України", Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ст.ст. 2, 11, 17, 71, 158, 160, 162, 163, 167, КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

В повному обсязі постанова суду буде виготовлена 30.09.2016 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 30 вересня 2016 року

Головуючий суддя судді/підпис/ /підпис/ /підпис/В.К. Блонський Д.А. Божук І.С. Козачок
"Згідно з оригіналом" Суддя В.К. Блонський