Справа № 802/1159/16-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 вересня 2016 р. Справа № 802/1159/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Богоноса М.Б.,

Суддів: Бошкової Ю.М.

Крапівницької Н.Л.

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача Бездітного І.І.

представника відповідача: Скляра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, Державної міграційної служби України

про: визнання протиправними та скасування рішень

ВСТАНОВИВ:
08.08.2016 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся позивач - ОСОБА_1 з адміністративним позовом до відповідачів - управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - управління ДМС України у Вінницькій області), Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання протиправними та скасування рішень.

У позовній заяві за вх. 16514/16 від 08.08.2016 року позивач просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ управління ДМС України у Вінницькій області № 18 від 18.05.2016 року "Про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України "Про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" № 34-16 від 13.07.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.04.2016 року він звернувся до управління ДМС України у Вінницькій області із заявою про визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, 19.05.2016 року на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи, територіальний орган ДМС прийняв наказ №18 від 18.05.2016 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Використовуючи право адміністративного оскарження наказу управління ДМС України у Вінницькій області №18 від 18.05.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем подано до ДМС України відповідну скаргу. Проте, як вказав позивач, 03.08.2016 року, на його адресу, від ДМС України надійшов лист - повідомлення № 9 від 26.07.2016 року про відхилення його скарги на рішення територіального органу ДМС.

Позивач вважає наказ управління ДМС України у Вінницькій області №18 від 18.05.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС України №34-16 від 13.07.2016 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС незаконними та необґрунтованими з огляду на таке.

Так, на думку позивача при прийнятті оскаржуваного рішення, а саме наказу №18 від 18.05.2016 року, уповноваженими особами управління ДМС України у Вінницькій області не було взято до уваги те, що прибувши на законних підставах на територію України, він з 03.09.2014 року у складі добровольчого батальйону Крим брав участь у проведенні антитерористичній операції на Сході України. Тому, позивач зазначає, що внаслідок його участі у антитерористичній операції (далі - АТО) на стороні української армії, у нього є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з боку Російської Федерації.

Крім того, позивач вказав, що територіальним органом ДМС не взято до уваги те, що згідно постанови про оголошення обвинуваченого в міжнародний розшук від 27.02.2015 року, він переслідується органами Російської Федерації за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 208 Кримінального кодексу Російської Федерації, а саме за участь на території іноземної держави в військовому формуванні, в цілях, що суперечать інтересам Російської Федерації.

Також, на думку позивача, при прийнятті оскаржуваних рішень уповноваженими особами управління ДМС України у Вінницькій області та ДМС України, не враховано релігійну приналежність позивача, адже він сповідує течію Ісламської релігії сунітського трактування, представники якої переслідуються органами Російської Федерації, що на його думку, свідчить про наявність в нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання.

Відтак, з огляду на вказане, ОСОБА_1 вважає, що наказ управління ДМС України у Вінницькій області №18 від 18.05.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС України №34-16 від 13.07.2016 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС є незаконними та необґрунтованими, та з метою їх скасування звернувся з даним позовом до суду.

14.09.2016 року за вх. № 19239 на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення (а.с. 134-135). Так представником позивача, в наданих поясненнях наголошено та приведено конкретні приклади повідомлень у засобах масової інформації про реальні факти переслідування з боку правоохоронних органів на території Російської Федерації осіб, за ознаками релігійної приналежності та політичних поглядів.

01.09.2016 року за вх. № 18267 на адресу суду від представника управління ДМС України у Вінницькій області та ДМС України надійшли письмові заперечення на заявлений адміністративний позов (а.с.22-36).

Так, представник відповідачів зазначив, що на територію України ОСОБА_1 прибув 26.08.2014 року, як він повідомив, для участі в АТО на Сході України, а також зазначив, що їхав до свого знайомого командира добровольчого батальйону "Крим" Білялова Нарімана. На підтвердження цього він надав довідку від 28.03.2016 року про безпосередню участь з 03.09.2014 року по 20.10.2014 року в АТО, підписану командиром добровольчого батальйону "Крим". Відтак, на думку представника відповідачів, аргументи наведенні у позові щодо того, що позивач був вимушений прибути на територію України внаслідок загрози життю, безпеці та свободі з боку Російської Федерації через його релігійні погляди не можуть бути прийняті судом оскільки, як вказав позивач на співбесіді, він прибув на територію України добровільно у зв`язку із його наміром прийняти участь в АТО у складі добровольчого батальйону "Крим" на запрошення командира батальйону.

Крім цього, представник відповідачів вказав, що згідно постанови про оголошення позивача у міжнародний розшук від 25.12.2014 року позивач оголошений у міжнародний розшук у зв`язку із обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 222 Кримінального кодексу Російської Федерації (незаконне придбання, передача, збут, зберігання, перевезення або носіння зброї, її основних частин, боєприпасів вчинене групою осіб за попередньою змовою) та ч. 1 ст. 318 Кримінального кодексу Російської Федерації (застосування насильства, небезпечного для життя або здоров`я, відносно представника влади). Кримінальні справи за вказаними статями, були порушені проти ОСОБА_1 ще під час його перебування на території Російської Федерації.

Відповідно до постанови старшого слідчого Магарамкентського міжрайонного слідчого відділу управління Слідчого комітету Російської Федерації по Республіці Дагестану від 10.08.2012 року, в ході огляду місця події у рюкзаку ОСОБА_2 були виявленні та вилученні 5 патронів та ручна граната РГН, в лівій кишені куртки - 3 патрона, в правій кишені - пістолет кустарного виробництва, заряджений 5 патронами. Згідно із висновками експертизи № 03/12 від 04.02.2012 року, 6 гільз виявлених та вилучених на місці події, були вистріляні з кустарного пістолета, вилученого в правій кишені ОСОБА_3 .

Відтак, на думку представника відповідачів, згідно наявних у справі матеріалів щодо кримінального переслідування позивача, зокрема постанови про оголошення останнього у міжнародний розшук від 20.12.2014 року та 27.02.2015 року, в управління ДМС України у Вінницькій області, ДМС України є серйозні підстави вважати, що компетентними органами Російської Федерації на момент прийняття цих постанов не було відомо про перебування заявника на території України та його участь у АТО.

Тому, представник управління ДМС України у Вінницькій області та ДМС України вважає, що аргументи позивача, наведені у позові щодо порушення проти нього кримінальної справи через перебування на території України та участь в АТО у складі добровольчого батальйону "Крим" не можуть бути прийняті судом. Таким чином, на думку представника відповідачів, є серйозні підстави вважати, що позивач намагається уникнути кримінальної відповідальності у Російській Федерації шляхом звернення до органів міграційної служби України з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, представник відповідачів вважає, що позивач є комбатантом - особою, яка щиро та остаточно не відмовився від участі або від наміру участі у військових діях, а навпаки, під час проведених управлінням ДМС України у Вінницькій області співбесіди від 27.04.2016 року, висловив бажання і в подальшому брати участь у військових діях на території України у складі добровольчих батальйонів на контрактній основі, а тому позивач не може допускатись до процедури надання міжнародного захисту на території України.

Отже, представник відповідачів вказав, що наказ № 18 від 18.05.2016 року управління ДМС України у Вінницькій області про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС України № 34-16 від 13.07.2016 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законними та обґрунтованими.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд адміністративний позов задовольнити повністю. Додатково представник позивача вказав, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 вимушено залишив країну свого походження, в нього є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування з боку державних органів цієї країни за ознаками релігійної приналежності та політичних поглядів та він не бажає користуватися захистом країни свого походження внаслідок існування вказаних побоювань. Крім того, як вказав представник позивача, управлінням ДМС України у Вінницькій області та ДМС України не враховано ту обставину, що позивач брав участь у проведені АТО в складі добровольчого батальйону "Крим". Водночас представник зазначив, що на території країни його походження, ч. 2 ст. 208 Кримінального кодексу Російської Федерації, передбачено кримінальну відповідальність за участь на території іноземної держави в військовому формуванні, в цілях, що суперечать інтересам Російської Федерації. Таким чином, сторона позивача наголосила на тому, що в даній справі наявні всі необхідні та достатні підстави для надання дозволу на оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти вимог адміністративного позову заперечив та просив суд у його задоволенні відмовити. Крім того, зазначив, що, на його думку, позивач звернувшись до управління ДМС України у Вінницькій області із заявою про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, намагається уникнути кримінальної відповідальності на території Російської Федерації. Також, представник вказав, що ОСОБА_1 є комбатантом. Вказана обставина, на його думку, позбавляє позивача можливості бути визнаним на території України біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідачів, надавши оцінку письмовим доказам, що містяться у матеріалах адміністративної справи суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову із наступних мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Нальчик, Кабардино-Балкарської Республіки, Російської Федерації. За національністю вірменин, громадянин Російської Федерації.

З 1996 по 2005 року навчався в гімназії № 14 (м. Нальчик), а з 2005 року по 2010 рік - у Кабардино-Балкарському Державному університеті за спеціальністю юриспруденція.

Позивач офіційно неодружений, однак перебуває у релігійному шлюбі (нікях) з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Має дитину ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Батьківство заявника не встановлено офіційно (а.с. 66, зворот).

З 2007 року по 2012 рік ОСОБА_1 працював тренером із плавання у ООО Сіндіка. Після закінчення Університету надавав юридичні послуги, відповідно до складених договорів (а.с. 43 - 45).

У 2012 році позивач виїхав з території Російської Федерації в Єгипет з метою вивчення арабської мови і перебував там з 28.09.2012 року по 27.01.2013 року, а в подальшому з 27.01.2013 року по 26.08.2014 року позивач проживав на території Туреччини на підставі ОСОБА_6 (дозвіл на проживання в ОСОБА_7 ), де заключив релігійний шлюб, підробляв тренером з плавання.

26.08.2014 року позивач прибув на територію України для участі в АТО на Сході країни (а.с. 67).

З 03.09.2014 року по 20.10.2014 року ОСОБА_1 відповідно до довідки від 28.03.2016 року, що видана командиром добровольчого батальйону "Крим" ОСОБА_8 , брав безпосередню участь в АТО (а.с. 53).

У період 12.11.2014 року по 01.03.2015 року позивач перебував на території Республіки Молдова, а 01.03.2015 року ОСОБА_1 прибув до України вдруге.

Згідно з матеріалами особової справи позивача, на території Російської Федерації стосовно нього винесено 2 постанови про оголошення заявника в міжнародний розшук від 25.12.2014 року та від 27.02.2015 року (а.с. 55, 56).

12.03.2016 році позивач був затриманий працівниками відділу захисту національної державної безпеки управління Служби безпеки України у Вінницькій області, як особа, що перебуває у міжнародному розшуку за скоєння злочину, передбаченого ст.208 Кримінального кодексу Російської Федерації.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2016 року щодо позивача прийнято рішення про застосування тимчасового арешту до 20.04.2016 року та надходження запиту про його видачу від компетентних органів Російської Федерації (а.с. 59-60).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2016 року стосовно ОСОБА_1 прийнято рішення про відмову у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (екстрадиційний арешт) і застосувати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання (а.с. 61-63).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26.04.2016 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2016 року про відмову в задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (екстрадиційний арешт) щодо позивача та обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання - скасовано, постановлено нову ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання виконувача обов`язки прокурора Вінницької області Максимюка A.C. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (екстрадиційний арешт) щодо ОСОБА_1 .

25.04.2016 року позивач звернувся до управління ДМС України у Вінницькій області із заявою - анкетою про визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 42). 25.04.2016 року позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні № 003079, строк дії якої встановлено до 25.05.2016 року (а.с. 49)

18.05.2016 року, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи управління ДМС України у Вінницькій області, прийнято наказ №18 від 18.05.2016 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 103-108).

27.05.2016 року ОСОБА_1 подав скаргу до ДМС України на рішення (наказ №18 від 18.05.2016 року) управління ДМС України у Вінницькій області (а.с. 114-115).

13.07.2016 року, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи ДМС України, прийнято рішення № 34-16 від 13.07.2016 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 116-120).

Позивач не погоджуючись із наказом управління ДМС України у Вінницькій області №18 від 18.05.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС України №34-16 від 13.07.2016 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС, вважаючи їх незаконними та необґрунтованими та з метою їх скасування звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, суд зазначає, що ст. 6 Закону №3671-VI передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Аналізуючи умови, передбачені пунктами 1 чи 13 статті 1 Закону №3671, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, як роз`яснив Пленум Вищого адміністративного суду України у постанові від 25.06.2009 року № 1, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту A статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Так, аналізуючи підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, суд зазначає таке.

Із матеріалів позовної заяви, протоколу співбесіди від 27.04.2016 року, що проведена працівниками управління ДМС України у Вінницькій області та інших письмових доказів встановлено, що ОСОБА_1 знаходиться за межами країни своєї національної належності, тобто за межами Російської Федерації.

Позивач зазначає про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Водночас побоювання стати жертвою переслідування пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: релігії, політичних поглядів.

Крім того, ОСОБА_1 заявив про небажанням користуватися захистом країни свого походження (Російської Федерації) внаслідок обґрунтованих побоювань за своє здоров`я та життя.

Надаючи оцінку, обґрунтованості побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні свого походження, що складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін суд зазначає наступне.

Щодо факту існування об`єктивної сторони обґрунтованого побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань в Російській Федерації суд наголошує, що згідно із абз. 3 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відтак, належними та допустимими доказами у вказаній категорії справ є зокрема публікації у засобах масової інформації про обставини справи що підлягають доказуванню.

Досліджуючи наявність об`єктивної сторони обґрунтованого побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань в Російській Федерації, суд звертає увагу на таке.

Як видно із матеріалів справи, управлінням ДМС України у Вінницькій області на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи управління ДМС України у Вінницькій області, прийнято наказ №18 від 18.05.2016 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, під час процедури адміністративного оскарження, 13.07.2016 року, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи ДМС України, прийнято рішення № 34-16 від 13.07.2016 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, надаючи оцінку підставам, на які посилався представник відповідачів у своїх запереченнях під час судового засідання, що також знайшли своє відображення у висновках, за результатами складення яких відповідачами прийнято оскаржувані рішення (наказ управління ДМС України у Вінницькій області №18 від 18.05.2016 року та рішення ДМС України №34-16 від 13.07.2016 року), суд зазначає наступне.

З матеріалів адміністративної справи встановлено, що відповідно до постанови старшого оперуповноваженого 4 відділення відділу ЗКСТБ УФСБ Росії КБР майора Гумінова А.Х. від 27.02.2015 року, а також постанови оперуповноваженого напрямку розшуку ОМВС Росії по Магарамкентському району капітана поліції Мустафаєва К.М від 20.12.2014 року, ОСОБА_1 оголошено в федеральний та міжнародний розшук. При цьому у розшукових справах зазначено, що проти позивача порушено кримінальні справи за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.222 (Незаконне придбання, передача, збут, зберігання, перевезення або носіння зброї, її основних частин, боєприпасів), ч. 1 ст.318 (Застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, або загроза застосування насильства відносно представника влади або його близьких у зв`язку з виконанням ним своїх посадових обов`язків) та ч.2 ст. 208 (Організація незаконного збройного формування або участь в ньому) Кримінального кодексу Російської Федерації.

Суд погоджується із висновками відповідачів, зокрема в тому, що відмовляючи ОСОБА_1 в наданні дозволу на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту управління ДМС України у Вінницькій області та ДМС України правомірно виходили з того, що у випадку коли особа покидає країну свого походження з метою уникнення кримінальної відповідальності, така особа не може лише із тих підстав, бути визнана біженцем або особою, що потребує додаткового захисту на території України.

Щодо висновку позивача щодо його переслідування з боку Російської Федерації за релігійною ознакою, то такий судом до уваги не береться, оскільки ті події на які посилався позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, не стосується його особисто або релігійної общини, до якої він належить.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідачами не в повній мірі досліджено та надано правову оцінку факту участі позивача в АТО, як обставині, яка могла б бути підставою для надання йому статусу біженця, та не вірно відмовлено в оформлені документів із посиланням на правовий статус позивача як комбатанта, виходячи з наступного.

В судовому засіданні досліджено факт участі позивача у АТО на території України.

Так, відповідно до довідки від 28.03.2016 року, що видана командиром добровольчого батальйону "Крим" ОСОБА_8 , з 03.09.2014 року по 20.10.2014 року ОСОБА_1 брав безпосередню участь в АТО.

Разом з цим, факт участі ОСОБА_1 в проведені АТО у складі добровольчого батальйону Крим також досліджувався в рішеннях Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2016 року, від 19.04.2016 року та у рішенні Апеляційного суду Вінницької області від 26.04.2016 року щодо обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (екстрадиційного арешту).

Крім того, під час надання пояснень представником відповідачів, суд зясовував чи заперечується органами ДМС України факт участь ОСОБА_1 в АТО у складі добровольчого батальйону "Крим".

Проте, представник відповідачів у своїх поясненнях зазначив, що факт участі позивача в АТО у складі добровольчого батальйону "Крим" не заперечується та під сумнів стороною відповідачів не ставиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Отже, враховуючи, що факт участі ОСОБА_1 в проведенні АТО підтверджується документально, представником відповідачів не заперечується, відтак вважається доведеним при розгляді даної адміністративної справи.

Надаючи оцінку наслідкам для позивача його участі в АТО, суд звертає увагу на таке.

Частиною 2 ст. 208 Кримінального кодексу Російської Федерації передбачено кримінальну відповідальність за участь в озброєному формуванні, що не передбачене федеральним законом, а також участь на території іноземної держави в військовому формуванні, не передбаченому законодавством цієї держави в цілях, що суперечать інтересам Російської Федерації.

Суд наголошує та сторонами у справі не заперечується також і те, що участь громадян Російської Федерації у АТО на території України в складі добровольчих батальйонів на стороні української армії, кваліфікуються компетентними органами Російської Федерації саме за статтею 208 Кримінального кодексу Російської Федерації.

Крім того, позивач пояснив, що він брав участь в проведенні АТО у складі добровольчого батальйону «Крим» внаслідок свої особистих та політичних поглядів.

Разом з тим, про переслідування осіб, які беруть участь у проведені АТО в Україні у складі українських добровольчих батальйонів зі сторони Російської Федерації свідчать повідомлення у засобах масової інформації, зокрема на сайті СК РФ: http://rn.sledcom.ru/press/smi/item/1063338, в статті "Наемнику сделали скидку на раскаяние" від 30.08.2016 року, зазначається, що "Ленінский районний суд Кірова виніс вирок безробітному ОСОБА_9 , обвинуваченому в найманстві. За участь у військових діях на Сході України в складі батальйону "Азов" проти ополченців самопроголошених республік кіровчанин був засуджений до двох з половиною років позбавлення волі і обмеження волі ще на рік після звільнення - це менше, ніж передбачено санкцією статті за якою його обвинувачено".

Отже зважаючи на наявні в матеріалах адміністративної справи докази, а саме із усних пояснень наданих під час співбесіди від 27.04.2016 року проведеної працівниками управління ДМС України у Вінницькій області та повідомлень із засобів масової інформації, суд доходить висновку про наявність об`єктивної сторони обґрунтованого побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань в Російській Федерації за ознаками, політичних поглядів та за участь в АТО на стороні української армії, в складі добровольчого батальйону Крим.

Таким чином, факт участі ОСОБА_1 в проведенні АТО у складі добровольчого батальйону «Крим» є тією обставиною, що утворює об`єктивний критерії побоювання позивача стати жертвою переслідувань з боку Російської Федерації, оскільки утворює той склад злочину передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ.

Надаючи оцінку наявності суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань в Російській Федерації, суд звертає увагу на наступне.

Як зазначалося вище, суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

ОСОБА_1 звертаючись до управління ДМС України у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив про побоювання стати жертвою переслідувань внаслідок своїх політичних та релігійних поглядів, а також через його участь у АТО на Сході України.

Крім того, як вказав позивач під час затримання працівниками відділу захисту національної державної безпеки управління Служби безпеки України у Вінницькій області, йому стало відомо, що він перебуває у міжнародному розшуку за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.222, ч. 1 ст. 318, ч. 2 ст.208 Кримінального кодексу. Російської Федерації. А також до нього доведено той факт, що вже розпочато екстрадиційні процедури до країни походження, тобто Російської Федерації.

Відтак, реальна можливість проведення екстрадиційних процедур та фактичне повернення до країни походження ОСОБА_1 , створюють передумови для переслідування позивача за участь у АТО на стороні української армії. Участь позивача в АТО компетентними органами Російської Федерації кваліфікуватимуться як злочин, відповідальність за який передбачено за ч.2 ст. 208 Кримінального кодексу Російської Федерації.

Таким чином, зважаючи на наведені обставини, а також беручи до уваги наявність об`єктивних даних про переслідування на території Російської Федерації за ознакою політичних поглядів, зокрема: "за участь у військових формуваннях всупереч інтересам Російської Федерації", у ОСОБА_1 сформувалась суб`єктивна сторона обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань в Російській Федерації, тобто позивач побоюється, що він буде підданий кримінальному покаранню за участь у збройному конфлікті на території України в складі добровольчого батальйону "Крим".

Отже, підсумовуючи наведене, відповідно до вимог пунктів 1 чи 13 статті 1 Закону №3671, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року, суд констатує наявність усіх чотирьох основних підстав, в тому числі об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання, за наявності яких особі може бути надано статус біженця чи визнано її такою, що потребує додаткового захисту.

Так, зокрема ОСОБА_1 знаходиться за межами країни своєї національної належності, в нього наявні обґрунтовані побоювань стати жертвою переслідувань, побоювання стати жертвою переслідування пов`язане з політичними поглядами позивача. Крім того, позивач заявив про своє небажанням користуватися захистом країни походження внаслідок вказаних побоювань.

Також суд звертає увагу на те, що відповідно до абз. 9 п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (із змінами та доповненнями) ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

В контексті наведеного роз`яснення необхідно зазначити, що обґрунтовані побоювання позивача сформувалися під час його перебування на території України та стали наслідком участі позивача в АТО у складі добровольчого батальйону "Крим".

Разом із цим варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини (абз. 10 п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1).

Як вказав представник відповідачів позивач з 12.11.2014 року по 01.03.2015 року перебував в Республіці Молдові. Прибувши в Україну вдруге, а саме 01.03.2016р., заявник також не звернувся до ДМС України з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а проживав на території України нелегально до моменту його затримання відповідними державними органами України. Таким чином, на думку представника відповідачів, позивач порушив вимоги ст. 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. При цьому, представник відповідача вказав, що тривале перебування (4 місяці) на території Республіки Молдова та нехтування можливістю звернення за захистом до компетентних органів цієї країни відображає низький рівень побоювання заявника.

Однак, з вказаними доводами суд не погоджується з огляду на наступне.

Як зазначалося, 26.08.2014 року позивач прибув на територію України для участі в АТО на Сході країни. З 03.09.2014 року по 20.10.2014 року ОСОБА_1 відповідно до довідки від 28.03.2016 року, що видана командиром добровольчого батальйону "Крим" ОСОБА_8 , брав безпосередню участь в АТО.

У період 12.11.2014 року по 01.03.2015 року позивач перебував на території Республіки Молдова, а 01.03.2015 року ОСОБА_1 прибув до України вдруге.

12.03.2016 році позивач був затриманий працівниками відділу захисту національної державної безпеки управління Служби безпеки України у Вінницькій області, як особа, що перебуває у міжнародному розшуку за скоєння злочину, передбаченого ст.208 Кримінального кодексу Російської Федерації. Під час затримання працівниками управління Служби безпеки України у Вінницькій області ОСОБА_1 також повідомлено про те, що розпочату процедуру його екстрадиції до Російської Федерації.

25.04.2016 року позивач звернувся до управління ДМС України у Вінницькій області із заявою - анкетою про визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту Крім того, 25.04.2016 року позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні № 003079, строк дії якої встановлено до 25.05.2016 року

Зважаючи на вказане, на переконання суду, формування суб`єктивного критерію обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідування у позивача відбулося вже під час його перебування на території України, а усвідомлення можливості реального повернення на територію Російської Федерації та притягнення до кримінальної відповідальності, сталося саме під час його затримання працівниками управління Служби безпеки України у Вінницькій області, що і стало приводом для його звернення до управління ДМС України у Вінницькій області із заявою від 25.04.2016 року.

Відтак, доводи відповідача про те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (зволікання з її поданням до компетентних міграційних органів) свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, є безпідставними та необґрунтованими.

Також суд зазначає, що відповідачами досліджувалися вказані вище обставини, однак управління ДМС України у Вінницькій області та ДМС України дійшли висновку, що позивач внаслідок його участі в АТО, володіє статусом комбатанта, що в свою чергу є перешкодою для надання йому статусу біженця. Суд із вказаними висновками не погоджується із таких мотивів.

Так, будь-які воєнні дії ведуться збройними силами воюючих держав. У праві збройних конфліктів збройні сили поділяються на дві категорії осіб, а саме: ті, що воюють, або комбатанти, і ті, що не воюють, або некомбатанти.

Статтею 43 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08.06.1977 року (Конвенцію із застереженнями ратифіковано указом Президії Верховної Ради УРСР від 03.07.1954 року "Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12.08.1949 року про захист жертв війни"; Додатковий протокол до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (далі - Протокол I), від 08.06.1977 року ратифіковано із заявою указом Президії Верховної Ради УРСР від 18.08.1989 року) визначено загальне визначення комбатанта, що відноситься до всіх міжнародних збройних конфліктів, включаючи як особовий склад регулярних збройних сил, так і партизанські формування.

Так, у п. 1 ст. 43 Протоколу І встановлено, що збройні сили сторони, що перебуває в конфлікті, складаються з усіх організованих збройних сил, груп і підрозділів, що знаходяться під командуванням особи, відповідальної перед цією стороною за поведінку своїх підлеглих, навіть якщо ця сторона представлена урядом чи властями, не визнаними супротивною стороною.

Отже, комбатанти - це особи, які входять до складу збройних сил воюючої держави, що мають право брати участь у воєнних діях (п. 2 ст. 43 Протоколу І).

Разом з тим, правовий статус комбатанта включає: 1) право застосовувати військову силу; 2) бути об`єктом застосування військової сили аж до фізичного знищення; 3) право на поводження з ним як з військовополоненим у разі потрапляння в руки ворога. Військова сила не застосовується до комбатанта у разі його поранення або потрапляння в полон.

Крім того, відповідно до положень Женевських конвенцій про захист жертв збройних конфліктів від 12.08.1949 року до комбатантів належать: особовий склад збройних сил сторони, що перебувають у збройному конфлікті; особовий склад ополчення і добровольчих загонів, що входять і не входять до складу збройних сил; особовий склад організованих рухів опору і партизанських формувань, якщо вони відповідають таким умовам: а) мають на чолі особу, відповідальну за своїх підлеглих; в) мають певний і виразно видимий здалека відмітний знак; с) відкрито носять зброю; (і) дотримуються у своїх діях законів і звичаїв війни; члени екіпажів торгових суден і цивільної авіації, які безпосередньо беруть участь у воєнних діях; населення не окупованої території, яке береться за зброю, якщо воно відкрито носить зброю та дотримується законів і звичаїв війни.

Таким чином, комбатантами вважаються особи, які входять до складу збройних сил воюючої сторони (за винятком тих, що не воюють), беруть безпосередню участь у воєнних діях, застосовують військову силу та можуть бути об`єктом застосування військової сили.

Проте, з огляду на наведені ознаки поняття комбатанта та фактичні обставини у справі, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 таким статусом не володіє, зважаючи на наступне.

Як зазначалося, в період з 03.09.2014 року по 20.10.2014 року ОСОБА_1 брав безпосередню участь в проведенні АТО в складі добровольчого батальйону "Крим". Вказаний факт сторонами не заперечується та не оспорюється.

Так, факт участі позивача у військових діях на території України мали місце у період з 03.09.2014 року по 20.10.2014 року, є таким, що мав місце в минуло та на дату проведення працівниками управління ДМС України у Вінницькій області співбесіди (27.04.2016 року) з ОСОБА_1 вказані обставини були відсутні. Тобто, ОСОБА_1 , починаючи із 21.10.2014 року не є особою, яка входить до складу військового об`єднання (Збройних Сил України, добровольчих батальйонів, тощо), не бере участь у військових діях, не є суб`єктом та не може бути об`єктом застосування військової сили.

Водночас, суд наголошує, що посилання представника відповідачів на протокол співбесіди проведеної управлінням ДМС України у Вінницькій області з ОСОБА_1 від 27.04.2016 року щодо можливої участі позивача у військових діях, у випадку якщо з боку держави йому буде запропоновано контракт про військову службу із вигідними для нього умовами, то такі до уваги не беруться, оскільки жодним чином не впливають на статус позивача, та не дають підстав вважати його комбатантом.

Крім того, наданні ОСОБА_1 пояснення, що зафіксовані у протоколі співбесіди від 27.04.2016 року жодним чином не наділяють його статусом комбатанта, оскільки на момент звернення позивача до управління ДМС України у Вінницькій області він активних військових дій не проводив, участі у збройних формуваннях не брав. Тому, суд вважає, що управління ДМС України у Вінницькій області дійшло помилкового висновку щодо статусу позивача під час його звернення із заявою про надання дозволу на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відтак, рішення відповідачів, що прийняті на основі помилкових висновків є необґрунтованими та протиправними, тому такі підлягають скасуванню.

Підсумовуючи, слід зазначити, що суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання протиправними та скасування наказу управління ДМС України у Вінницькій області № 18 від 18.05.2016 року та рішення ДМС України № 34-16 від 13.07.2016 року щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки такі суперечать вимогам Закону № 3671-VI та прийняті з порушенням вимог чинного законодавства України, в тому числі міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Крім того, суд при розгляді цієї справи враховує і загальнодоступну інформацію щодо участі іноземних громадян в АТО та наслідків такої участі. Необхідно зазначити, що в умовах АТО на захист територіальної цілісності та незалежності України стали не тільки громадяни України, а й іноземні громадяни (здебільшого громадяни Російської Федерації, Білорусії, Грузії), які увійшли до складу добровольчих батальйонів. Разом з цим, кримінальним законодавством більшості країн, зокрема Російської Федерації, Білорусії, Грузії передбачено кримінальну відповідальність за участь у військовому конфлікті на території іншої країни або у військовому формуванні проти інтересів країни свого походження. Водночас Україна жодних додаткових гарантії іноземним громадянам, що захищають її територіальну цілісність, недоторканість та незалежність не надає. Джерелом вказаної інформації є стаття «Російські та білоруські атошники переживають за свій статус в Україні», що розміщена за посиланням: http://tsn.ua/ato/rosiyski-ta-biloruski-atoshniki-perezhivayut-za-sviy-status-v-ukrayini-670777.html.

Проблема захисту іноземних громадян, що беруть чи брали участь в проведені АТО з боку України на сьогодні є актуальною. Так, зокрема в статтях «Іноземці, які воюють в АТО, хочуть отримати українське громадянство» та «Іноземці-учасники АТО провели акцію біля Адміністрації президента», що розміщені за посиланнями: http://portal.lviv.ua/ news/2015/09/11/inozemtsi-yaki-voyuyut-v-ato-hochut-otrimati-ukrayinske-gromadyanstvo та http://www.bbc.com/ukrainian/politics/2015/10/151017_foreginers_from_ato_action_vs зазначено, що владу закликають надати громадянство України іноземним учасникам АТО. Вимогу надати громадянство України іноземним добровольцям учасникам АТО оприлюднили сьогодні представники громадських і волонтерських організацій і самі бійці, серед яких громадяни Білорусі і Росії. Серед їхніх вимог, зокрема включити до порядку денного нинішньої сесії Верховної Ради розгляд у другому читанні законопроектів, які визначають механізм і процедуру надання громадянства України її іноземним захисникам.

У зв`язку із вказаними обставинами виникла необхідність в правовому врегулюванні процедури прийняття до громадянства України осіб, які захищали суверенітет, територіальну цілісність і незалежність України та брали безпосередню участь в антитерористичній операції чи військових діях у складі добровольчих батальйонів, партизанських загонів чи інших територіальних формувань, що співпрацювали зі Збройними Силами України, органами Міністерства внутрішніх справ України та Служби безпеки України, а також осіб, які зазнали порушень прав і свобод людини на території іноземної держави у зв`язку зі своєю позицією чи діяльністю, спрямованою на підтримку суверенітету, територіальної цілісності та незалежності України.

Так, Законом України Про громадянство України врегульовані питання щодо умов прийняття до громадянства України. Так, згідно ч. 3 ст. 9 цього Закону, до осіб, які мають визначні заслуги перед Україною, застосовується спрощена процедура прийняття до громадянства України.

Водночас, питання щодо пошуку рішення із захисту іноземців, які беруть участь в АТО стало предметом розгляду і на законодавчому рівні.

Як видно із статті «Рада ухвалила у першому читанні законопроект про спрощення отримання громадянства іноземцями, що служать у Збройних Силах України», посилання: http://www.5.ua/ato-na-shodi/rada-ukhvalyla-u-pershomu-chytanni-zakonoproekt-procproshchennia -otrymannia-hromadianstva-inozemtsiamy-shcho-sluzhat-u-zsu-94926.html#. В статті, зокрема Верховна Рада України прийняла в першому читанні законопроект №2847 про спрощення порядку прийняття до громадянства України іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України за контрактом.

Крім того, про проблемні питання законопроектів № 3433 та № 3433-1 щодо надання громадянства України іноземним громадянам, які брали участь в АТО вказала уповноважений Верховної Ради України з прав людини Валерія Лутковська. Зокрема, в статті «Статус іноземців, які воюють в АТО, необхідно вирішити негайно» вона вважає, що вказані законопроекти не забезпечують законності перебування в Україні іноземців, які воювали в зоні АТО на стороні української влади.

Також, законопроектами № 1901 та №1901-1про внесення змін до Закону України "Про громадянство України" пропонується спростити порядок прийняття до громадянства України окремих категорій осіб, в першу чергу тих, що брали учать в АТО. Посилання на вказаний законопроект розміщений за наступною адресою: http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=53772

Отже, вказаними законопроектами пропонується врегулювати процедуру, порядок і терміни розгляду клопотання прийняття осіб (іноземців), які брали участь в проведені АТО до громадянства України.

Слід констатувати, що певні кроки законодавцем на шляху спрощення порядку прийняття до громадянства України осіб, які захищали суверенітет, територіальну цілісність і незалежність України та брали безпосередню участь в антитерористичній операції чи військових діях у складі добровольчих батальйонів чи інших територіальних формувань, що співпрацювали зі Збройними Силами України, органами Міністерства внутрішніх справ України та Служби безпеки України, та осіб, які зазнали порушень прав і свобод людини на території іноземної держави, у зв`язку зі своєю позицією чи діяльністю, спрямованою на підтримку суверенітету, територіальної цілісності та незалежності України вже зроблено, в тому числі прийнято в першому читанні законопроекти метою яких є захист прав та інтересів іноземців, які брали учать в АТО або іншим чином сприяли українській армії та правоохоронним органам.

Однак, єдиного комплексного нормативно-правового акту, що захищав би права та інтереси вказаних вище осіб від порушень з боку іноземної держави, що є державою походження вказаних осіб, у спосіб надання їм дозволу на проживання або громадянства України, на сьогоднішній день не існує.

Аналіз інформації із вказаних вище джерел дає підстави вважати, що єдиним способом захисту прав та інтересів особи, яка будучи громадянином іноземної держави захищала суверенітет, територіальну цілісність і незалежність України та брала безпосередню участь в антитерористичній операції у складі добровольчих батальйонів, через що може зазнати утисків з боку держави своєї громадянської приналежності, є звернення її із заявою про надання статусу біженця. Іншого механізму правового захисту (спрощений порядок надання громадянства України, тощо) на даний момент згідно чинного законодавства України не передбачено.

Отже, встановлені судом фактичні обставини справи спростовують висновки управління ДМС України у Вінницькій області та ДМС України про відсутність передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI підстав для надання ОСОБА_1 дозволу на оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та свідчать про їх помилковість. Тому вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 слід задовольнити в повному обсязі.

Щодо правових наслідків прийнятого судом рішення, то такі визначені положеннями ч. 8 ст. 12 Закону № 3671-VI.

Зокрема, відповідно до вказаної норми у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, або суд прийняв позитивне рішення за скаргою заявника, протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Отже, вжиття судом додаткових заходів для повного захисту прав та інтересів позивача шляхом повного виконання рішення суду в цій справі не потребується, оскільки правові наслідки прийняття позитивного для позивача рішення визначені Законом № 3671-VI.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом не встановлено їх понесення сторонами у справі, оскільки позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п. 14 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати Наказ управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 18 від 18.05.2016 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України «Про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» № 34-16 від 13 липня 2016 року.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Богоніс Михайло Богданович

Судді: Бошкова Юлія Миколаївна

Крапівницька Наталя Леонідівна