Справа № 826/5158/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 вересня 2016 року № 826/5158/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві про та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) до відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (надалі - ВДВС Оболонського РУЮ в місті Києві, відповідач) про визнання бездіяльності щодо звільнення рухомого майна з-під арешту протиправною; зобов'язання зняти арешт з усього рухомого майна, накладений згідно постанов ВДВС Оболонського РУЮ в місті Києві від 26.06.2012р. №29793063 та від 27.06.2012р. №30449210, які зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що виконавчі провадження, в межах яких накладено арешт на майно, закінчені, матеріали ВП знищені за закінченням терміну зберігання. В той же час, відповідно до вимог чинного законодавства України, у разі завершення виконавчого провадження арешт із майна боржника повинен бути знятий, про що повинно бути повідомлено орган, якому направлялась для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.

Відповідач явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, письмових заперечень та копії матеріалів, що були або мали бути взяті ним до уваги при прийнятті рішення, вчиненні дії, допущенні бездіяльності, з приводу яких подано позов, суду не надав.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст.128 КАС України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали судом встановлено наступне.

Як вбачається з листа ВДВС Оболонського РУЮ в місті Києві від 02.12.2015р, перевіркою Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, журналів обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю, журналів реєстрації вхідних документів про відкриття виконавчого провадження, журналів реєстрації загальної вхідної кореспонденції відділу встановлено, що на примусовому виконанні в ВДВС Оболонського РУЮ в місті Києві перебувало декілька виконавчих проваджень про стягнення заборгованості з ОСОБА_1

Зокрема, на виконання до відділу надійшла постанова ВДАІ №179001 від 03.09.2011р. про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 425 грн.

Державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №29793063 від 16.11.2011р. з примусового виконання вищевказаного виконавчого документа.

В результаті проведення виконавчих дій щодо розшуку майна боржника державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №29793063 від 27.06.2012р.

До Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено реєстраційний запис про публічне обтяження рухомого майна боржника.

В подальшому, державним виконавцем, керуючись п.2 ч. 1 ст.47, статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову від 27.06.2012р. повернення виконавчого документа стягувачеві.

Окрім того, на виконання до відділу надійшла постанова Кагарлицького ВДАІ №107856 від 20.10.2011р. стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 51грн.

Державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №30449210 від 21.12.2011р. з примусового виконання вищевказаного виконавчого документа.

В результаті проведення виконавчих дій щодо розшуку майна боржника державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №30449210 від 27.06.2012р.

До Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено реєстраційний запис про публічне обтяження рухомого майна боржника.

На підставі п.2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову від 27.06.2012р. повернення виконавчого документа стягувачу.

Як зазначає позивач, про існування зазначених арештів він дізнався лише у січні 2016 року.

Для захисту своїх порушених прав та зняття арешту з майна позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Стаття 11 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до положень ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно положень ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчі провадження, в межах яких виносились постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №29793063 від 27.06.2012р. та №30449210 від 27.06.2012р., завершені, а матеріали ВП знищені за закінченням терміну зберігання.

Вказані виконавчі провадження завершені на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", згідно якого виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

В той же час, відповідно до положень ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, враховуючи зазначені вище норми чинного законодавства, відповідач зобов'язаний був винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві та у постанові зазначити про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Поряд з тим, державним виконавцем передбачених чинним законодавством дій не вчинено, накладений арешт у постановах про повернення виконавчого документа стягувачеві не знято.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання бездіяльності ВДВС Оболонського РУЮ в місті Києві щодо звільнення рухомого майна з-під арешту протиправною.

Щодо решти позовних вимог суд зазначає, що проаналізувавши норми чинного законодавства та беручи до уваги те, що виконавчі провадження, в межах яких виносились постанови №30449210 від 27.06.2012р. та №29793063 від 27.06.2012р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, завершено, суд вважає, що для повного та об'єктивного захисту прав позивача наявні законні підстави для зняття арешту з майна.

В той же час, суд зазначає, що арешт може бути знятий за рішенням суду.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Таким чином, зважаючи, що суд є правозастосовуючим органом, а чинним законодавством встановлена процедура зняття арешту з майна за рішенням суду, суд приходить до висновку, що відсутня необхідність зобов'язувати відповідача зняти арешт, оскільки вказаний арешт може бути знятий за рішенням суду, а відповідач, в свою чергу, на виконання рішення суду виносить відповідну постанову.

Враховуючи викладене, для повного та об'єктивного захисту порушеного права позивача, з урахуванням положень статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне зняти арешт з усього рухомого майна, що накладений згідно постанов ВДВС Оболонського РУЮ в місті Києві від 26.06.2012р. №29793063 та від 27.06.2012р. №30449210, які зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень ВДВС рухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві щодо звільнення рухомого майна з-під арешту, накладеного постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №30449210 від 27.06.2012р. та №29793063 від 27.06.2012р.

Зняти арешт з усього рухомого майна ОСОБА_1, накладеного згідно постанов відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 26.06.2012р. №29793063 та від 27.06.2012р. №30449210, які зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко