Справа № 30/11
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 30/11 Головуючий у 1-й інстанції: Ващенко Т.М. Суддя-доповідач: Шелест С.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

27 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є.

При секретарі судового засідання: Кравченко Л.А.

За участі представників:

позивача: Фещенко В.А;

відповідача: Харченко Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс» на ухвалу Господарського суду м. Києва від 09.08.16р. про відмову у затвердженні мирової угоди у справі №30/11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву про включення приміщень до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу

у с т а н о в и в:

ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.08.16р. відмовлено у задоволенні заяви Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про затвердження мирової угоди у справі.

На вказану ухвалу позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати ухвалу з мотивів порушення судом норм права та прийняти нову ухвалу.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Господарського суду міста Києва від 03.11.05р. у справі № 30/11, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.06р. позов задоволено: зобов'язано Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву включити до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації шляхом викупу, двоповерхову окремо розташовану будівлю їдальні загальною площею 1 996,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Червонозоряний, 119, ринковою вартістю (за експертною оцінкою експертів ПП «Бізнес-Консалтинг») 2356818,00 грн. без ПДВ.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 13.09.06р. постанову Господарського суду міста Києва від 03.11.05р. та ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 18.01.06. змінено шляхом виключення з їх мотивувальних частин посилання на Порядок подання та розгляду заяв на приватизацію, затверджений наказом Фонду державного майна України від 01.07.97р. № 683 та на Інструкцію про порядок розгляду заяв та прийняття рішень щодо приватизації об'єктів у Фонді державного майна України. У іншій частині постанова та ухвала залишені без змін.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «ПМП «Фея» та інші проти України» (заява №27617/06 та 126 інших заяв) від 21.02.13р., зокрема, щодо позивача постановлено, що держава - відповідач має виконати рішення Господарського суду м. Києва від 03.11.05р. у справі № 30/11, яке залишається невиконаним та сплатити протягом трьох місяців 3 000 євро; ця сума є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і має бути сплачена разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертована в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Відповідно до статті 32 Європейської Конвенції захист прав і основоположних свобод, юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

Відповідно до пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.06р. № 3477-IV регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

За змістом ст. 1 Закону № 3477-IV, виконання Рішення - а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що Рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Судом першої інстанції встановлено, що майно щодо якого був судовий спір з серпня 2010 року перебуває у приватній власності, у зв'язку з чим, в процесі примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «ПМП «Фея» та інші проти України» (заява №27617/06 та 126 інших заяв) від 21.02.13р. на адресу державного виконавця від позивача та відповідача надійшла мирова угода, яка в подальшому була скерована на адресу суду за місцем виконання рішення для її визнання.

З мирової угоди вбачається, що позивач і відповідач дійшли згоди замінити вказане у постанові суду приміщення - двоповерхову окремо розташовану будівлю їдальні загальною площею 1 996,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Червонозоряний, 119, на інші приміщення, які по своїй сукупній площі та місцерозташуванням є аналогічними до вказаного у постанові суду приміщення.

Сторони домовились, що аналогічними та/або рівнозначними вказаному у постанові суду приміщенню, для їх заміни, є приміщення, що розглядаються спільно (сукупно), і по загальній площі є рівнозначними вказаному у постанові суду приміщенню, а саме:

приміщення окремо розташованої їдальні площею 1063,00 кв.м. по вул. Васильківська, 34, у м. Києві;

майновий комплекс - санаторій загальною площею 1061,90 кв.м. по вул. Федора Максименка, 3 (стара назва - вул. Червонофлотська, 3) у м. Києві, у складі: водолікарня (літера А) загальною площею 793,00 кв.м., ізолятор (літера Б) загальною площею 158,30 кв.м., літній павільйон (літера В) загальною площею 87,30 кв.м., майстерня (літера Г) загальною площею 13,50 кв.м., туалет (літера Д) загальною площею 9,80 кв.м.

Тобто, шляхом укладання вказаної мирової угоди сторони фактично замінили нерухоме майно, яке підлягає приватизації шляхом його викупу.

Частиною 1 ст. 262 КАС України передбачено, що мирова угода, укладена між сторонами в адміністративній справі, подається в письмовій формі до суду, який ухвалив рішення у справі. Мирова угода, укладена між сторонами виконавчого провадження, або заява стягувача про відмову від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її до суду за місцем виконання рішення. Мирова угода може стосуватися лише прав, свобод, інтересів та обов'язків сторін і предмета адміністративного позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що умови мирової угоди мають стосуватися лише правовідносин сторін, які є об'єктом спору. Умови мирової угоди не можуть поширюватися на осіб, які не є сторонами спору. Умови мирової угоди не можуть стосуватися вимог, що не заявлялися в позовній заяві. Мирова угода призводить до врегулювання спору шляхом визначення її сторонами певних дій, які та чи інша сторона угоди має вчинити. У зв'язку з цим, укладення мирової угоди, як способу реалізації процесуальних прав, закріплених у вказаних вище процесуальних нормах, є правом сторони, яке, відповідно до процесуального Закону, неможливо реалізувати тільки за наявності умов - якщо такі дії суперечать законодавству, або це призводить до порушення чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів. Таким чином, умови мирової угоди мають бути викладені чітко та недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання. Суд не визнає мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини твердо врегульовано законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що шляхом затвердження вказаної мирової угоди фактично буде прийнято нове рішення стосовно нерухомого майна, правовий статус якого судом в межах справи №30/11 не досліджувався, що в майбутньому може призвести до виникнення нового спору, порушення прав третіх осіб, умови мирової угоди стосуються вимог, що не заявлялися в позовній заяві (нові спірні приміщення).

Саме по собі зазначення сторонами у п. 8 мирової угоди про те, що ні в процесі укладення цієї мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави не є безпосереднім свідченням того, що у майбутньому не виникне нового спору щодо обумовленого цією угодою майна.

Окрім того, колегія суддів акцентує увагу на тому, що правовідносини з питань приватизації майна врегульовано законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

З огляду на викладене, відсутні підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм права при постановленні ухвали, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 200, 205, 206 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

у х в а л и в:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс» на ухвалу Господарського суду м. Києва від 09.08.16р. про відмову у затвердженні мирової угоди у справі №30/11 - залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду м. Києва від 09.08.16р. про відмову у затвердженні мирової угоди у справі №30/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді Глущенко Я.Б.

Пилипенко О.Є.

Повний текст ухвали складений: 29.09.16р

Головуючий суддя Шелест С.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Глущенко Я.Б.