Справа № 826/2270/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 жовтня 2016 року № 826/2270/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О. вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Головного територіального управління юстиції у Київській області поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області та просив суд поновити його на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі. Також позивач просив стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області моральну шкоду у розмірі 250 000,00 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що у відповідача не було законних підстав для його звільнення.

Відповідач надав суду заперечення проти позову, в яких просив в задоволенні позову відмовити з підстав того, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки його було звільнено з декретного місця у зв'язку з виходом працівника з декретної відпустки на основне місце роботи.

В судовому засіданні 28.04.2016 року у зв'язку з нез'явленням представника відповідача судом було ухвалено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

В С Т А Н О В И В:

Згідно наказу Головного управління юстиції у Київській області №1175/3 від 07.10.2013 р. головного спеціаліста Бучанського міського управління юстиції ОСОБА_1 (на підставі заяви ОСОБА_1 від 03.10.2013 р.) з 07.10.2013 р. було переведено на посаду начальника відділу кадрової роботи та державної служби управління кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Київській області, тимчасово, на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника (ОСОБА_2). Даним наказом ОСОБА_1 присвоєно 11 ранг державного службовця.

Відповідно до заяви від 30.07.2014 р. ОСОБА_1, перебуваючи на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби управління кадрової роботи та державної служби, просив виконуючого обов'язки начальника Головного управління юстиції у Київській області перевести його на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, тимчасово, на період відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3 з 31.07.2014 р.

Наказом Головного управління юстиції у Київській області від 31.07.2014р. №805/3 начальника відділу кадрової роботи та державної служби управління кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_1 з 01.07.2014 р. переведено на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, тимчасово, на період відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3

Заявою від 22.05.2015 р. головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 повідомила виконуючого обов'язки Головного територіального управління юстиції у Київській області про те, що вона з 02.06.2015 р. приступає до виконання своїх посадових обов'язків, тобто виходить на роботу з відпустки по догляду за дитиною.

Відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області від 26.05.2015 р. № 754/3 ОСОБА_3 з 02.06.2015 р. вийшла з відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною тривалістю, визначеним в медичному висновку та приступила до роботи на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області.

Відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області №755/3 від 26.05.2015 р. ОСОБА_1 було звільнено з посади головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області у зв'язку з закінченням трудового договору згідно п. 2 ч. 1 ст. 36 Кодексу про працю України.

Підставою для прийняття даного наказу зазначено заяву ОСОБА_1 про призначення на посаду головного державного виконавця та наказ №754/3 від 26.05.2015 р. про вихід на роботу ОСОБА_3

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993р. №3723-XII (чинний на період виникнення правовідносин), який визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Так, ст.30 вказаного Закону передбачає, що крім спеціальних, встановлених нею підстав, державна служба припиняється й на загальних підставах, передбачених КЗпП України.

Як встановлено ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Разом з тим, державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи врегульовано Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996р. №504/96-ВР.

Частиною 3 статті 2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону України "Про відпустки" установлено такі види соціальних відпусток як, зокрема, відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону) й відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону).

Відповідно до ст.17 вказаного Закону на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю: 1) до пологів - 70 календарних днів; 2) після пологів - 56 календарних днів (70 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів), починаючи з дня пологів.

При цьому, після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст.18 Закону України "Про відпустки").

Аналогічні положення закріплені й в ст.179 КЗпП України.

За змістом же ч.2 ст.23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992р. №9 при укладанні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, поверненням на роботу працівниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною).

Отже, на період перебування основного працівника у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку тощо за ним зберігається та посада, з якої він йшов у зазначену відпустку, однак на період відсутності цього працівника роботодавець може прийняти на роботу іншого працівника по строковому трудовому договору до виходу з відпустки основного працівника.

При цьому, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Як вже вказувалось вище, наказом від 31.07.2014р. №805/3 позивача, тимчасово, було призначено на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області на декретне місце основного працівника ОСОБА_3

При цьому, заявою від 30.07.2014р. позивач просив перевести його на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3

На виконання вимог ухвали суду від 21.06.2016 р. №826/2270/16 відповідачем було надано суду докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 згідно заяви від 22.05.2015 р. вийшла на роботу з відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з необхідністю домашнього догляду за дитиною з 26.05.2015 р. та продовжила працювати на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Зокрема, судом досліджено засвідчені копії: заяви ОСОБА_3 від 22.05.2015 р. про вихід на роботу; наказу відповідача від 26.05.2015 р. №754/3 про вихід ОСОБА_3; табелів обліку використання робочого часу за період з липня 2015 р. по січень 2016 р.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 11.01.2016 р. №15/3 головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади з 12.01.2016 р. на підставі заяви за власним бажанням.

Таким чином, проаналізувавши наведені докази у їх сукупності судом встановлено, що, призначаючи ОСОБА_1 згідно наказу від 31.07.2014р. №805/3, з позивачем було укладено строковий трудовий договір, а саме на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3

Наведені позивачем доводи про те, що причиною його звільнення, є помста керівництва, за його заяву про вчинення злочину посадовими особами відповідача, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, в тому судом відхиляються.

Враховуючи, що звільнення позивача згідно наказу від 26.05.2015 р. №755/3 на підставі ч.1 п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України здійснено відповідачем у зв'язку з виходом на роботу основного працівника ОСОБА_3 у відповідності до вимог чинного законодавства, позовні вимоги в цій частині є такими, що не ґрунтуються на нормі права та задоволенню не підлягають.

Враховуючи те, що позовна вимога про стягнення щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною вимогою, така вимога не може бути задоволена, оскільки у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі судом відмовлено.

Відповідно до статті ч. 1-3 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не доведена вина та протиправна поведінка відповідача, позивач не зазначила у зв'язку з яким порушеним правом вона вимагає моральну шкоду, а відтак, суд не може простежити причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та завданою моральною шкодою.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження фізичних та душевних страждань, погіршення її здібностей і т.д.

Отже, в діях відповідача відсутній склад правопорушення, який є підставою для стягнення завданої моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Однак зазначений розмір моральної шкоди, а саме 250 000,00 гривень не підтверджується доказами глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей позивача або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування.

Таким чином суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а тому відмовляє в їх задоволенні.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що наведені позивачем докази не доводять обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Позивач є інвалідом третьої групи та відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» звільнений від сплати судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-71, 94, ч. 6 ст. 128, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Cуддя І.О. Іщук