Справа № 808/1945/16
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2016-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року о/об 15 год. 37 хв.Справа № 808/1945/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., за участю секретаря судового засідання Малої Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Запоріжбіосинтез» до Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про скасування обмеження права користування описаним та арештованим майном,

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_1

(особа посвідчується посвідченням водія серії КХВ № 100462)

від позивача - ОСОБА_2

(діє на підставі довіреності № 01-346 від 29.10.2015 року)

від відповідача - ОСОБА_3

(діє на підставі довіреності б/н від 21.06.2016 року)

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2016 року до Запорізького окружного адміністративного суду (далі суд) надійшов адміністративний позов від Приватного акціонерного товариства «Запоріжбіосинтез» (далі позивач) до Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить суд скасувати обмеження права користування Приватним акціонерним товариством «Запоріжбіосинтез» описаним та арештованим майном встановлене актом опису та арешту майна від 09 червня 2016 року складеного державним виконавцем Відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3 в межах виконавчого провадження № 50428051 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 №8072 від 13 липня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 червня 2016 року Державним виконавцем у виконавчому провадженні № 50428051 з примусового виконання Виконавчого напису складено ОСОБА_3 опису та арешту майна, яким описано і накладено арешт на нерухоме майно, яке є власністю позивача та встановлено обмеження права користування ним, а саме: заборонено відчужувати, псувати, використовувати, вчиняти будь-які дії, що можуть призвести до зменшення вартості нерухомого майна, а саме: користування нерухомим майном можливе виключно з письмового дозволу державного виконавця. Позивач вважає, що державний виконавець незаконно в ОСОБА_3 опису та арешту майна встановив обмеження права користування позивачем арештованим та описаним нерухомим майном виключно з письмового дозволу державного виконавця, оскільки державний виконавець встановивши обмеження права користування позивача арештованим та описаним нерухомим майном не встановив строк такого обмеження, чим порушив частину 5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», згідно яких державний виконавець не має права обмежувати право користування майном у такий спосіб. Державний виконавець встановивши обмеження права користування позивача арештованим та описаним нерухомим майном порушив права позивача, оскільки обмеження користування майном встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях (вих. № 12428-3-034 від 13 липня 2016 року), відповідно до яких зазначає, що керуючись вищезазначеними нормами та порядком державним виконавцем з метою виконання виконавчого напису № 8072, вчиненого 13.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 09.06.2016 актом опису та арешту майна від 09.06.2016 накладено арешт на будівлю цеху БКВ, інв. номер 1, загальною площею 2306,9 кв.м., котельню, інв. номер 2, загальною площею 664,6 кв.м., заводоуправління, інв. номер 5, загальною площею 535,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, Дніпропетровське шосе, буд. 17 та встановлено обмеження користування ним, а саме: «користування можливе виключно з письмового дозволу державного виконавця». У акті опису та арешту майна від 09 червня 2016 року визначено в чому полягає таке обмеження - встановлено обмеження права користування описаним та арештованим майном, а саме - користування можливе виключно з письмового дозволу державного виконавця. Вказує на те, що державний виконавець ніяким чином не вийшов за межі повноважень, наданих законом, а лише скористався наданим йому правом, яке визначено в Законі України «Про виконавче провадження». Позивачем невірно було визначено те, що державний виконавець не в повній мірі дотримався приписів частини 5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», не зазначивши строк накладення такого обмеження. Термін чинності дії арештів, заборон та обмежень діють на протязі терміну чинності акту опису та арешту майна. Таким чином, державним виконавцем визначено термін чинності обмеження права користування описаним та арештованим майном, а саме обмеження чинно на період дії акту опису та арешту майна від 09 червня 2016 року. У зв'язку з чим, відсутня необхідність встановлення строку обмеження права користування майном в акті опису та арешті майна від 09 червня 2016 року. Зазначає, що відділом інше майно боржника, в тому числі, яке знаходиться у вищезазначених будівлях (хімічні речовини, прекурсори, обладнання та інш.) не арештовувалось. Таким чином, боржник, має можливість забрати усе своє майно, окрім арештованого, та здійснювати свою підприємницьку діяльність, поза межами, арештованого нерухомого майна. Державний виконавець, який вживає передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, не зобов'язаний передавати в користування арештоване майно, яке потребує примусовій реалізації, для погашення заборгованості за виконавчим документом, будь-яким особам, в тому числі боржнику для ведення господарської діяльності. Таким чином, державним виконавцем не порушено вимоги Закону, та використано право передбаченим статтями 11, 57 Закону щодо обмеження доступу та арештованого майна.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив та просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) 13 липня 2016 року сторонам проголошено вступну та резолютивну частину постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

29 квітня 2010 року між ВАТ «Банк Кіпру» та Приватним акціонерним товариством «Запоріжбіосинтез» був укладений Іпотечний договір №42/10 від 29 квітня 2010 року, посвідчений нотаріально, який забезпечував виконання боржником своїх кредитних зобов'язань по кредитному договору № 4-1-147/2010, укладеного між ВА Г «Банк Кіпру» та боржником.

В подальшому, на підставі договору факторингу № 1 від 21 липня 2014 року ПАТ «НЕОС БАНК», правонаступник ВАТ «Банк Кіпру», відступив право вимоги за кредитним договором № 44-147/20 до боржника - ПАТ «Альфа-Банк», а на підставі Договору №1 про передачу прав за іпотечними договорами від 21 липня 2014 року відступив право Вимоги за Іпотечним договором.

З 600 000 доларів США суми кредиту, непогашена сума кредиту склала - 202 000 доларів США.

13 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, з метою задоволення вимог стягувача на загальну суму 5 617 003, 04 грн. вчинено виконавчий напис № 8072 (далі - Виконавчий напис), про звернення стягнення на нерухоме майно позивача за іпотечним договором, а саме:

- будівлю цеху БКВ. інв. № 1. загальною площею 2 306,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Дніпропетровське шосе, 1 7 (далі - Цех);

- котельню, інв. № 2, загальною площею 664,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Дніпропетровське шосе, 17;

Заводоуправління, інв. № 5 загальною площею 535,5 кв.м., що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Дніпропетровське шосе, 17.

12 березня 2016 року постановою заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізький області ОСОБА_3 за заявою стягувала від 09 березня 2016 року відкрито виконавче провадження №50428051 з примусового виконання Виконавчого напису.

09 червня 2016 року державним виконавцем у виконавчому провадженні № 50428051 з примусового виконання Виконавчого напису складено ОСОБА_3 опису та арешту майна (далі - ОСОБА_3 опису та арешту майна), яким описано і накладено арешт на нерухоме майно, яке є власністю позивача і встановлено обмеження права користування ним, а саме: заборонено відчужувати, псувати, використовувати, вчиняти будь-які дії, що можуть призвести до зменшення вартості нерухомого майна, а саме: користування нерухомим майном можливе виключно з письмового дозволу державного виконавця.

Не погоджуючись з таким рішенням субєкту владних повноважень, Приватне акціонерне товариство «Запоріжбіосинтез» звернулося до суду з адміністративним позовом.

Суд, вислухавши думку представників позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частини 1 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У частині 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису й арешту майна боржника. Під час проведення опису й арешту майна боржника державний виконавець вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби - обмежити права користування майном або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин (частина 5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень Затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Згідно пункту 4.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (надалі - Інструкція) опис та арешт майна боржника здійснюються в такій послідовності:

Після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані:

а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо);

б) якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються державним виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису;

в) якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування;

г) прізвище, ім'я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач);

ґ) відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт;

д) якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження;

е) зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі.

З огляду на приписи статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» державному виконавцю дійсно надано право на обмеження права користування описаним та арештованим майном, при цьому вид, обсяг та строк такого обмеження фактично можуть визначатися державним виконавцем на власний розсуд з урахуванням властивостей майна у кожному конкретному випадку.

Суд приходить до висновку, що прийняте відповідачем рішення в частині визначення способу та права користування адміністративними будівлями, а саме - з наданням можливості такого користування лише за письмового дозволу державного виконавця, не узгоджується з приписами частини 3 статті 2 КАС України, оскільки є необґрунтованим, упередженим, прийнято без дотримання принципу пропорційності, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками інтересів підприємства та цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Стаття 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначає гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні. Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно часини 3 вказаної статті рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Так, суд звертає увагу на те, що при вчиненні дій відповідачем щодо визначення обмеження права користування майном саме шляхом надання права користування з письмового дозволу державного виконавця, останній не в повній мірі дотримався приписів частини 5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» та підпункту «д» пункту 4.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, оскільки ним не було визначено строк накладення такого обмеження та фактично здійснено вихід за межі повноважень, наданих законом, в частині надання письмових дозволів на користування майном.

Крім того, твердження представника відповідача стосовно терміну дії обмеження права користування нерухомим майном на період дії акту опису та арешту майна від 09 червня 2016 року не приймається судом до уваги, оскільки є власною думкою державного виконавця та вказаний строк не визначений в акті опису та арешту майна.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині 8 статті 57 цього Закону передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Зберігач може користуватись майном, переданим йому на зберігання, якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення або зменшення цінності внаслідок користування.

Згідно з актом опису та арешту майна від 09 червня 2016 року нерухоме майно передано на зберігання директору ПрАТ «Запоріжбіосинтез» ОСОБА_1

Таким чином, державний виконавець обмежив користування нерухомим майном особі якій воно передано на зберігання.

При прийняті рішення суд перевіряє спірне рішення на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України.

Так, зазначеною нормою встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно із частиною 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 7-11, 71, 86, 94, 158, 160-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати обмеження права користування Приватним акціонерним товариством «Запоріжбіосинтез» описаним та арештованим майном встановлене актом опису та арешту майна від 09 червня 2016 року складеного державним виконавцем Відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3 в межах виконавчого провадження № 50428051 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 №8072 від 13 липня 2015 року.

Присудити на користь Приватного акціонерного товариства «Запоріжбіосинтез» з бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини 1 статті 254 КАС України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами встановленими статтями 185-186 КАС України.

Суддя Д.В. Татаринов