Справа № 825/410/16
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/410/16 Головуючий у 1-й інстанції: Поліщук Л.О. Суддя-доповідач: Твердохліб В.А.
У Х В А Л А

Іменем України

27 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Твердохліб В.А.,

суддів Костюк Л.О., Троян Н.М.,

за участю секретаря Гуцул О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві (без фіксування технічними засобами) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, Семенівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання дій, бездіяльності протиправною та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - Відповідач 1), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - Відповідач 2), Семенівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - Відповідач 3), яка з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просила: визнати протиправними дії Відповідача 3, які полягають в непроведенні Позивачу повного розрахунку при звільненні та безпідставного зменшення розміру грошового забезпечення в період проходження служби, зокрема, за січень-листопад 2014 року та січень-жовтень 2015 року; визнати бездіяльність Відповідача 2 стосовно контролю за застосуванням нормативно-правових актів, пов'язаних з правовим і соціальним захистом; стягнути з Відповідача 3 на користь Позивача безпідставно зменшену премію за січень-листопад 2014 року та січень-жовтень 2015 року в розмірі 8571 гривень 89 копійок; стягнути з Відповідача 3 на користь Позивача невиплачену матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2014 рік та 2015 рік на підставі поданого рапорту в розмірі 10 879 гривень 24 копійки; стягнути на користь Позивача безпідставно ненараховану і невиплачену надбавку до грошового забезпечення як «вислуга років» за січень-листопад 2014 року в розмірі 780 грн 00 коп; стягнути з Відповідача 2 на користь Позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 гривен.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно ч.6 ст.12 КАС України під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, однак в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не визнана обов»язковою, колегія суддів відповідно ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.06.2012 року Позивача прийнято на службу до органів внутрішніх справ України.

09.10.2015 року слідчого СВ Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області лейтенанта міліції ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ України на підставі пункту 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за власним бажанням).

Спірні відносини регулюються Законом України «Про міліцію», Постановою КМ України №114 «Про затвердження Положення про проходженням служби рядовим та начальницьким складом ОВС України», Наказом МВС України від 31.12.2007 року №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», Постановою КМ України від 7 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Щодо позовної вимоги про стягнення з Семенівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь Позивача безпідставно зменшену премію за січень-листопад 2014 року та січень-жовтень 2015 року в розмірі 8571 гривень 89 копійок, слід зазначити таке.

Згідно п.п.1, 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року №1294 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Відповідно ч.2 п.5 вказаної Постанови надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція).

Пунктом 1.6 Інструкції грошове забезпечення осіб рядового начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Підпунктами 2.16.1, 2.16.2 - 2.16.4 пункту 2.16 Інструкції встановлено, що преміювання осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснюється відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів, та економії фонду грошового забезпечення; індивідуальні розміри премії не обмежуються максимальними розмірами та встановлюються за рішенням керівника підрозділу в межах фонду преміювання. Індивідуальні розміри премії не обмежуються максимальними розмірами та встановлюються за рішенням керівника підрозділу в межах фонду преміювання.

Преміювання осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснюється відповідно до положення про преміювання, розробленого з метою визначення порядку матеріального заохочення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, з урахуванням специфіки та особливостей виконання покладених на них службових обов'язків, своєчасності і точності виконання рішень державних органів та розпоряджень і вказівок керівників підрозділів; зменшення розміру премії, позбавлення її проводяться відповідно до положення про преміювання; виплата премії за минулий місяць проводиться в поточному місяці разом з виплатою грошового забезпечення.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства України, преміювання є виключним правом начальника органу внутрішніх справи та застосовується до співробітників відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що премія є додатковим видом грошового забезпечення, що не має постійного характеру.

Крім того, законодавство України не містить порядку розрахунку розміру премії (залежно від посади, вислуги років, спеціального звання, тощо), оскільки виплачується за рішенням керівника щодо кожного окремого співробітника та виключно в межах фонду преміювання.

З довідок Семенівського РВ УМВС України вбачається, що Позивачу премії нараховувалися щомісячно у встановлених начальником органу розмірах і виплати премій здійснювалася своєчасно (а.с.83-84).

Отже, колегія суддів вважає, що вищевказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Семенівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь Позивача не виплачену матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2014 рік та 2015 рік на підставі поданого рапорту в розмірі 10879 гривень 24 копійки, слід зазначити наступне.

Відповідно пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» право встановлювати усі види грошового забезпечення (у тому числі надбавку за виконання особливо важливих завдань) надано керівникам державних органів суворо в межах асигнувань, що виділяються на їх утримання. В межах виділених асигнувань, але у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, виплачується матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення при щорічній основній відпустці.

Підпунктами 2.17.2, 2.17.3, 2.17.5 пункту 2.17 Інструкції передбачено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань особам рядового і начальницького складу надається протягом року за мотивованим рапортом особи рядового чи начальницького складу у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається в разі вибуття в чергову відпустку у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Фактичні витрати на матеріальну допомогу відповідно до вимог бюджетного законодавства проводяться тільки в межах затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення.

Законами України «Про Державний бюджет України на 2012, 2013, 2014 та 2015 рік» передбачалося, що фактичні видатки на грошове забезпечення, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу здійснювалися лише в межах фонду грошового забезпечення.

Згідно статті 51 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами (не мають права створювати не бюджетну заборгованість). Керівники органів внутрішніх справ та фінансові працівники несуть відповідальність за дотримання вимог бюджетного законодавства України в тому числі щодо оплати праці.

Семенівський РВ УМВС у Чернігівській області є бюджетною установою і утримується за рахунок коштів, які надходять із загального фонду державного бюджету.

Згідно довідки Семенівського РВ УМВС у Чернігівській області від 30.05.2016 року №1995/2016 у 2012-2013 роках матеріальна допомога Позивачу не надавалась, у зв'язку з недостанім фінансуванням Семенівського РВ.

Відповідачем 3 повідомлено, що Позивач у 2012-2015 роках з рапортами про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не зверталась, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рапортів (а.с.91, 94) і вказана допомога їй не виплачувалась.

В той же час, нормативними документами не врегульовано питання щодо безумовного здійснення виплати матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань всім особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ без подачі відповідного рапорту.

Посилання апелянта на те, що вона зверталась до Відповідача 3 з вмотивованими рапортами до керівництва районного відділу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки на вказаних рапортах відсутній штамп вхідної кореспонденції та не присвоєний реєстраційний номер, відсутня резолюція керівництва та дата подання рапортів (а.с.30, 32).

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вищевказаної позовної вимоги.

Позовна вимога про стягнення на користь Позивача безпідставно не нараховану і не виплачену надбавку до грошового забезпечення як «вислуга років» за січень-листопад 2014 року в розмірі 780 грн.00 коп. задоволеню не підлягає, з огляду на таке.

Підпунктами 2.4.1, 2.4.2 пункту 2.4 Інструкції передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується надбавка за вислугу років у відсотках до посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням у розмірах, затверджених додатком 29 до Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу».

Обчислення вислуги років для виплати надбавки за вислугу років особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ проводиться підрозділами кадрового забезпечення (за матеріалами особової справи особи рядового чи начальницького складу).

Так, наказом УМВС України в Чернігівській області від 17 жовтня 2014 року №301 о/с підтверджено вислуга років ОСОБА_2

Нарахування та виплата коштів Позивачу за вислугу років здійснювалась після надходження вказаного наказу, що підтверджується довідками Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області від 09 серпня 2016 року №2907.

Отже, вищевказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позовна вимога про визнання протиправними дій Семенівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ, які полягають в непроведенні Позивачу повного розрахунку при звільненні та безпідставного зменшення розміру грошового забезпечення в період проходження служби, зокрема, за січень-листопад 2014 року та за січень-жовтень 2015 року, задоволенню не підлягає, оскільки як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи суб'єкт владних повноважень діяв відповідно до норм чинного законодавства, у встановленому законодавством порядку, у спосіб та у межах наданих повноважень.

Згідно статтей 1, 2 Закону України «Про міліцію» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Основними завданнями міліції є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень; участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством; забезпечення безпеки дорожнього руху; захист власності від злочинних та кримінально протиправних посягань; виконання адміністративних стягнень; участь у поданні соціальної та правової допомоги громадянам, сприяння у межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, установам і організаціям у виконанні покладених на них законом обов'язків.

Враховуючи наведені правові норми, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання бездіяльності УМВС України в Чернігівській області стосовно контролю за застосуванням нормативно-правових актів, пов'язаних з правовим і соціальним захистом, оскільки органи внутрішніх справ не здійснюють контроль за застосуванням нормативно-правових актів, пов'язаних з правовим і соціальним захистом.

Крім того, слід зазначити, що за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, завдання, які покладені на органи внутрішніх справ є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Отже, вказана вимога задоволенню не підлягає.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За приписами ч.2 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Статтею 237-1 Кодексу передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Частинами 1, 2 статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із наступними змінами, внесеними відповідними Постановами Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини, колегія суддів вважає, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки Позивачем не обґрунтовано в чому саме полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняттям оскаржуваного наказу суб'єкта владних повноважень, не зазначено будь-яких доказів, що підтверджують вказані обставини.

Приписами ст.159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 201, 202 КАС України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Ухвала складена в повному обсязі 03 жовтня 2016 року.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.