Справа № 820/2729/13-а
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 р.Справа № 820/2729/13-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Ральченка І.М.

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання - Ружинської К. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Дергачівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2016р. по справі № 820/2729/13-а

за позовом Приватного підприємства "Зол Ізол"

до Дергачівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Приватне підприємство "Зол Ізол" звернулося до суду із позовом, у якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення Дергачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області від 22.03.2013 р. № та №.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 07.06.2016 року відмовив у задоволенні позову.

Приватне підприємство "Зол Ізол" подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті постанови норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з обставин та обгрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 27.09.2016 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що працівниками податкової інспекції проведена виїзна позапланова документальна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 р. по 31.01.2013 р. За результатами зазначеної перевірки 07.03.2013 р. контролюючим органом складено акт №213/22-204/36122586, яким зафіксовано порушення:

- п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.94 р. №334/94-ВР, а саме - встановлено завищення витрат за III квартал 2010 р. на суму 112.930,00 грн., у результаті чого донараховано податок на прибуток у сумі 28.233,00 грн., в т.ч. за III квартал 2010 р. у сумі 28.233,00 грн.;

- ст.185, ст.187, ст.188, ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2756-VI, у результаті чого донараховано податок па додану вартість у сумі 308.245,00 грн., в тому числі : за серпень 2012 р. у сумі 22.586,00 грн., за квітень 2011 р. у сумі 26.427,00 грн., за травень 2011 р. у сумі 37.381,00 грн., за червень 2011 р. у сумі 45.002,00 грн., за вересень 2011 у сумі 44.951,00 грн. за жовтень 2011 р. у сумі 15.438,00 грн., за травень 2012 р. у сумі 7.200,00 грн. за серпень 2012 р. у сумі 13.510,00 грн., за вересень 2012 р. у сумі 28.340,00грн. за жовтень 2012 р. у сумі 30.727,00 грн., за листопад 2012 р. у сумі 36.683,00 грн.

Порушення, встановлені актом перевірки, стали підставою для винесення податкових повідомлень-рішень від 22.03.2013 р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 358.143,75,00 грн. (за основним платежем - 308.245,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 49.859,75 грн.), та №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 35.292,25 грн. (за основним платежем - 28.33,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 7.058,25 грн.).

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб'єкт владних повноважень довів правомірність прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом193.1 статті 193цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Положення п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу України визначає, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового кодексу Українивважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Разом з тим, відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому, в пункті 44.1 ст.44 Податкового кодексу України зазначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Так, згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2, підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Аналізуючи вказані вище правові норми, колегія суддів приходить до висновку, що факт здійснення господарської діяльності має підтверджуватися належним чином оформленими первинними документами, у зв'язку з чим у платника податку виникає право на включення до складу податкового кредиту сум за наслідком здійснення господарських операцій.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що між позивачем та ТОВ "Стар Д", ПП "Нокс", ПП "Ельтан", ПФ "Меркурій", ТОВ "Промспецконсалтинг", ПП "Солар транс", ПП "Сохо плюс" , укладено договори поставки № 10/08 від 10.08.2010 року, № 14/03 від 14.03.2012 року, № 11-04-11 від 11.04.2011 року, № 01-06 від 05.05.2011 року, № 02/06 від 02.06.20111 року, № 2903-1 від 29.03.20111 року, № 20/07 від 20.07.2011 року, № 1403/2 від 14.03.2011 року, № 082511 від 25.08.2011 року, б/н від 09.04.2012 року відповідно до яких позивач придбав бензин, керосин, тальк, бітум, уайт-спирит, з метою використання у своїй господарській діяльності - виготовлення покрівельних та гідроізоляційних мастик, склад, технологія виробництва та використання яких регламентовано у ДБН.В.2.6-14-97 та ТУ У В.2.7-24.3--001-2005.

На підтвердження доводу про реальність господарських операцій, що проведені в межах вказаних правочинів позивачем подані до суду податкові накладні, які відповідають приписам наказів ДПА України від 21.12.010 року № 969, від 01.11.2011 року № 1379.

На підтвердження факту отримання, оприбуткування товару та подальшого його використання у власній господарській діяльності суду надані видаткові накладні, накладні, довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, накладні на внутрішнє переміщення товарів.

Перевезення товару, тобто реальність господарської операції за ознакою наявності фізичного переміщення товару здійснено ФОП ОСОБА_1, та ПФ " Меркурій" на підтвердження чого надано ТТН на відпуск нафтопродуктів.

Відповідно до п. 5.4.1 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Міністерства економіки України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року № 281/171/578/155 (далі - Інструкція), яка відповідно до п. 1 є обов'язковою для всіх суб'єктів господарювання - підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців, що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України, перевезення нафтопродуктів автомобільним транспортом здійснюється згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Абзацом 3 підпункту 7.3.7 пункту 7.3 Інструкції передбачено, що на кожну завантажену цистерну, групу цистерн або маршрут оформляються залізнична накладна, дорожня відомість, її корінець і квитанція про приймання вантажу. До накладної додаються паспорт якості нафти або нафтопродукту, копія сертифіката відповідності або свідоцтво про визнання іноземного сертифіката (якщо продукт підлягає обов'язковій сертифікації в Україні), у накладній зазначається номер аварійної картки згідно з Правилами безпеки та порядку ліквідації наслідків аварійних ситуацій з небезпечними вантажами при перевезенні їх залізничним транспортом, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 16.10.2000 № 567, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 23.11.2000 за № 857/5078 (далі - Правила безпеки).

Згідно з пп. 7.5.6 п. 7.5 Інструкції відпуск нафти і нафтопродуктів до мір повної місткості та нафтопродуктів, розфасованих до тари, оформлюється ТТН у чотирьох примірниках, з яких: перший - залишається у товарного оператора вантажовідправника і є первинним документом складського обліку з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; другий - використовується водієм як перепустка під час виїзду з підприємства, а після виїзду - залишається в охорони підприємства з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; третій та четвертий - засвідчені підписом представника вантажоодержувача та відміткою про час виїзду з підприємства - передаються перевізнику. При цьому третій примірник є супровідним документом вантажу і після його здавання передається вантажоодержувачу. Четвертий примірник передається експедитору (водію) і є підставою для обліку транспортної роботи. Бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності.

Кількість нафти і нафтопродуктів, що приймаються для зберігання під час надходження їх залізничним транспортом, визначається на підставі актів приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю за формою № 5-НП, а під час надходження автомобільним транспортом - на підставі ТТН. У разі відсутності нестач понад норми природних втрат допускається оформлення приймання нафтопродуктів за кількістю актами інших форм з використанням автоматичних систем оброблення інформації (пункт 14.6 Інструкції).

Зі змісту товарно-транспортних накладних позивача на відпуск нафтопродуктів (нафти) (форма № 1-ТТН (нафтопродукт)), вбачається, що вони не містять інформації передбаченої п.п.7.5.7 Інструкції як то: номер резервуару, маса, густина і температура, за якої визначалась густина, а також дата і час виїзду автоцистерни з підприємства; не зазначений номер та дата довіреності на отримання вказаних ТМЦ, дати та час виїзду з підприємства-вантажовідправника та прибуття до вантажоодержувача; відсутні підписи уповноважених осіб підприємства-вантажоодержувача, тощо.

Відповідно до п. 25 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу річковим, морським, автомобільним, залізничним транспортом.

Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у перевізника вказаної ліцензії.

З прибуттям нафтопродуктів до вантажоодержувача в автоцистерні перевіряється наявність і цілісність пломб, технічний стан автоцистерни, відповідність об'єму і густини нафтопродукту в автоцистерні об'єму і густині, зазначеним у товарно-транспортній накладній на відпуск нафтопродуктів (нафти) за формою № 1-ТТН (нафтопродукт), відповідність найменування, марки і виду (залежно від масової частки сірки) нафтопродукту, зазначених у ТТН і паспорті якості на відвантажений нафтопродукт. Відповідність густини нафтопродукту під час відвантаження та приймання визначається після її приведення до температури 20° C відповідно до ГОСТ 3900.

Згідно з п. 5.4.3 Інструкції маса нафтопродуктів, розфасованих у тару, визначається зважуванням на вагах або за трафаретами на тарі, якщо нафтопродукти в заводській упаковці. Про прийнятий нафтопродукт матеріально відповідальна особа складає акт за своїм підписом, підписами водія та представника одержувача чи відправника із зазначенням їх прізвищ і посад.

У відповідності до п. 6.1 Інструкції на всіх підприємствах ведеться облік нафти і нафтопродуктів із записом у журналі реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах за формою № 7-НП (додаток 6) (на НПЗ у спеціальних регістрах складського обліку) для кожного резервуара з відображенням усіх технологічних операцій, що здійснюються кожною зміною.

Для підприємств, укомплектованих для зберігання світлих нафтопродуктів винятково резервуарами місткістю до 100 м 3, ведення обліку для кожного резервуара не є обов'язковим. Відображення технологічних операцій ведеться за марками нафтопродукту.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем також не надані сертифікати якості придбаних у контрагентів нафтопродуктів, акти про прийнятий нафтопродукт матеріально відповідальною особою позивача, журнал реєстрації проведення вимірювань.

За таких обставин, вірним є твердження суду першої інстанції про те, що незважаючи на те, що позивачем на підтвердження використання придбаних нафтопродуктів у власній господарській діяльності надано накладні на внутрішнє переміщення матеріалів, відповідно до яких, як стверджує ЧП "Зол Ізол", саме ці нафтопродукти в подальшому використані у виробництві кровельних та гідроізоляційних мастик, даний факт не підтверджує, що саме отримані від вказаних контрагентів нафтопродукти використані таким чином.

Крім того, згідно з п. 8 ПБО 14 та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Мінфіну України від 30.11.99 р. № 291 (зареєстровано в Мін'юсті України 21.12.99 р. за № 893/4186, зі змінами та доповненнями), орендар обліковує вартість одержаного об'єкта операційної оренди на позабалансовому рахунку 01 "Орендовані необоротні активи" за вартістю, що зазначається в договорі операційної оренди.

Проте доказів взяття позивачем на облік орендованих приміщень та обладнання, яке використовувалося під час зберігання, виготовлення кровельних та гідроізоляційних мастик, суду не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вказані вище договори не були складені з метою їх реального виконання, позивач ставив за мету не здійснення господарської діяльності, а отримання податкової вигоди.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення Дергачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області є правомірними, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими і не підлягають задоволенню.

Отже, переглянувши постанову суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при її прийнятті суд першої інстанції у повному обсязі з'ясував обставини справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Дергачівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2016р. по справі № 820/2729/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Ральченко І.М.
Судді Бершов Г.Є. Катунов В.В.
Повний текст ухвали виготовлений 03.10.2016 р.