Справа № 808/572/16
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2016-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

13 вересня 2016 рокусправа № 808/572/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимова Д.В.

за участю представників:

позивача: - ОСОБА_1 дов від 16.12.2013

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року

у справі № 808/572/16

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, в якому просив:

- скасувати податкове повідомлення-рішення № від 27.01.2016;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-32-1702 від 18.12.2015;

- скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 27.01.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані помилковістю висновків податкового органу про безпідставне віднесення до складу витрат у 2014 році суми 21209,60 грн. у зв'язку з тим, що витрати за придбаний товар, який був реалізований, не понесені (не сплачені) у звітному періоді.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідачем порушено пп.54.3.2 ст. 54, п.86.10 ст. 86, п.177.2 ст. 177 ПК України. Податковий орган при визначенні податкових зобов'язань платника податку зобов'язаний враховувати суми витрат, які через помилку не були враховані платником податку, що призвело до завищення ним податку.

ФОП ОСОБА_2 у складі інших витрат, що включають вартість виконаних робіт, наданих послуг (кол.6 розд.1 Додатку 5 до декларації) у 2014 році не враховано 23409,47 грн. (замість суми 70591,34 помилково відображено 47181,87грн.) Витрати в сумі 70591,34 грн. документально підтверджені, всі документи надані на перевірку.

Стосовно єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування позивач зазначав, що розрахунок податкового органу щодо нарахування чистого доходу помісячно, із якого визначена сума єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування, не відповідає вимогам Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Позивач нараховував і сплачував єдиний внесок саме так, як визначено законодавством, виходячи з суми річного чистого доходу, яка зазначалась ним в податкових деклараціях про майновий стан та доходи за відповідні податкові періоди, із якої здійснювалось нарахування податку на доходи фізичних осіб.

В той же час відповідач всупереч закону нараховує єдиний внесок не на доход підприємця, що підлягає обкладенню податком на доходи, а на суму, визначену ним в непередбачений законом спосіб, наслідком цього є неправомірне винесення відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-32-1702 від 18.12.2015 і рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №000021702 від 27.01.2016.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.05.2016 адміністративний позов задоволено.

Постанову суду мотивовано тим, що ані у п.138.4 ст.138, ані у п.177.4 ст.177 ПК України, на порушення яких посилається відповідач в акті перевірки, не міститься умови, що до валових витрат включаються тільки витрати, фактично оплачені у звітному періоді, тому донарахування позивачу податку з доходів фізичних осіб в сумі 3181,44 грн. є безпідставним. Також не підтверджені висновки податкового органу про порушення підприємцем вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», оскільки позивач правомірно нараховував і сплачував єдиний внесок саме у порядку, визначеному законодавством, виходячи з суми річного чистого доходу, яка зазначалась ним в податкових деклараціях про майновий стан та доходи за відповідні податкові періоди, і з якої здійснювалось нарахування податку на доходи фізичних осіб.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані обставинами, наведеними відповідачем в акті перевірки. Відповідач вважає наявним порушення позивачем, яке полягає у заниженні податку на доходи фізичних осіб і, єдиного внеску, оскільки при розрахунку чистого доходу фізична особа-підприємець на загальній оподаткування не враховує витрати, пов'язані з отриманням доходу поточного року, оплата яких відбувається у наступному. Такі витрати, на думку відповідача, будуть враховані при обчисленні чистого оподаткованого доходу у тому звітному періоді, коли їх фактично поніс платник податку. Також відповідач наполягає на порушенні, допущеному позивачем при обчисленні чистого оподаткованого доходу за 2012-2014 роки з огляду на те, що в цілях розрахунку річної суми єдиного соціального внеску за 2012 рік , 2013 рік та 2014 рік треба рахувати чистий дохід окремо за кожен місяць.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання відповідач повідомлений судом належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечує, відповідно до поданих письмових заперечень вважає оскаржувану постанову суду обґрунтованою та правомірною, зазначає, що у чинному законодавстві не міститься умови для включення відповідних сум до витрат факту, що витрати мають бути фактично оплачені. Також позивач зазначає, що законом встановлено, що сумою, на яку нараховується єдиний соціальний внесок, є сума чистого доходу за звітний рік, і про розрахунок чистого доходу за кожний місяць в законі жодної норми немає. При цьому твердження відповідача про те, що підприємцем відображені суми доходу, на які нараховується єдиний внесок в розмірі нижче мінімального, не відповідає дійсності, оскільки за жодний з місяців позивачем не сплачена сума, що є меншою мінімальної суми внеску.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, відповідачем - ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя проведено виїзну планову перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014 та з питань правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2014.

За результатами перевірки відповідачем складений акт №56/08-26-17-02/НОМЕР_1 від 18.12.2015, яким встановлені порушення:

- пп. «в» п.176.1 ст.176 Податкового Кодексу України, - встановлено перекручення даних в декларації за 2014 рік, а саме: завищення валових витрат на суму 21209,60 грн.

- п.2 ч. 1 ст.7, п.11 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а саме: заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за ставкою 34,7% в загальній сумі 24485,10 грн. у т.ч. по періодах 2012 рік - 7554,45 грн., 2013 рік - 9009,61 грн. та 2014 рік - 7921,00 грн.

- п.138.4 ст.138, п.177.4 ст.177 ПК України), а саме: занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2014 рік на суму 3181,44 гри.

До таких висновків відповідач дійшов з огляду на те, що при при розрахунку чистого доходу фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не враховує витрати, пов'язані з отриманням доходу поточного року, оплата яких відбувається у наступному. Такі витрати будуть враховані при обчислені чистого оподаткування доходу у тому звітному періоді, коли їх фактично поніс платник податку.

Документально підтвердженими витратами вважаються оплачені витрати поточного звітного періоду, а також попередніх періодів, якщо вони стосуються доходу, отриманого протягом звітного періоду та підтверджені відповідними документами.

Щодо єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування суть виявленого порушення вимог п.2 ч.1 ст. 7, п.11 ст. 8, п.8 ст. 9 Закону України «Про зір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» полягає у заниженні сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподаткованого доходу за ставкою 34.7% в загальній сумі 2485,10 грн.

04.01.2016 відповідачем прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.01.2016 №Ф-001 зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на суму 28198,80 грн.

18.12.2015 відповідачем сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-32- 1702 на суму 24485,10 грн. єдиного внеску.

Також за результатами перевірки відповідачем нараховані податки, штрафи і внески та прийнято:

податкове повідомлення-рішення № від 27.01.2016, яким позивачу донараховано податок на доходи фізичних осіб 3181,44 грн. за основним платежем, 795,36 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

рішення № від 27.01.2016 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 27.01.2016 на суму 3654,43 грн.

Виходячи з фактичних обставин справи, норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про протиправність оскаржуваних позивачем рішень та вимоги.

Щодо податку на доходи фізичних осіб.

Згідно висновків акту перевірки від 18.12.2015 перевіркою витрат за 2014 рік встановлено порушення позивачем вимог п.138.4 ст.138, п.177.4 ст.177 ПК України, яке полягає у тому, що підприємцем неправомірно віднесено позивачем до складу валових витрат у 2014 році суму 21209,60 грн. з огляду на те, що витрати за придбаний товар, який був реалізований, не понесені (не сплачені) позивачем у звітному періоді.

В акті перевірки відповідачем зазначено, що на кінець 2014 року у позивача наявна заборгованість перед ПП «ІСА Груп» в сумі 35009,28 грн. за видатковими накладними № 1194 від 01.12.2014, № 1202 від 02.12.2014, № 1208 від 03.12.2014 (а. с.128-130).

До складу витрат підприємця з цієї суми включено 13867,20 грн. у зв'язку з реалізацією товару в грудні 2014 року, що відповідач вважає безпідставним в зв'язку з відсутністю оплати в 2014 році.

Також на кінець 2014 року у позивача наявна заборгованість перед ТОВ «Деміс Канц» в сумі 24339,76 грн. за видатковими накладними від 01.04.2014 № , від 02.10.2014 № , від 01.12.2014 № 4 від 01.12.2014, від 02.12.2014 р. № 3.

За придбаний за цими накладними товар у 2014 року здійснена часткова оплата в сумі 7271,86 грн.

Вартість товару, що був придбаний за накладною від 02.10.2014 № (а. с.133), включена до складу витрат в сумі 7342,40 грн. у зв'язку з його продажем.

При цьому надані до перевірки податковому органу і до суду первинні документи, складені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджують факт отримання підприємцем товару і виникнення зобов'язань щодо оплати цих товарів, ціни придбання товарів, а також щодо їх подальшої реалізації (а. с.128-133), що не спростовується відповідачем.

Таким чином, вищевказані первинні документи підтверджують витрати позивача та дають платнику податків право на їх віднесення до складу витрат.

За позицією відповідача документально підтвердженими витратами вважаються оплачені витрати поточного періоду, а також попередніх періодів, якщо вони стосуються доходу, отриманого протягом періоду, та підтверджені відповідними документами.

Тобто при розрахунку чистого доходу фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування (на якій перебував у перевіреному періоді позивач) не враховує витрати, пов'язані з отриманням доходу поточного року, оплата яких відбувається в наступному періоді. На думку податкового органу такі витрати мають бути враховані платником податків при обчисленні чистого оподатковуваного доходу у тому звітному періоді, в якому їх такий платник податку фактично поніс.

Такий висновок не відповідає нормам чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

Відповідно п.п.177.1, 177.2 ст.177 ПК України (в редакції на 2014 рік) визначено, що доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

За визначенням п.14.1.27 ПК України, який діяв до 01.01.2015, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу.

Отже витратами є не лише фактично сплачені суми, а і нараховані, тобто ті, за якими у платника податку існують відповідні зобов'язання з оплати або заборгованість перед кредиторами.

Відповідно до п.177.4 ст.177 ПК України для фізичних осіб підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього Кодексу.

Розділ ІІІ Податкового кодексу України регулює порядок оподаткування податком на прибуток підприємств.

За правилами пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати операційної діяльності визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг (пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 ПК України).

Згідно п.138.4 ст.138 розділу ІІІ ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п.138.6 ст.138 ПК України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Отже законом прямо передбачено, що витратами визнається ціна придбання, а не оплачена сума придбаних і реалізованих товарів в періоді, коли відбулась реалізація цих товарів.

З наведених норм, в тому числі, п.138.4 ст.138 та п.177.4 ст.177 ПК України, на які посилається відповідач, вбачається, що фізичною особою-підприємцем, який знаходиться на загальній системі оподаткування, до складу витрат включається собівартість вже реалізованих товарів і у тому періоді, в якому визнаються доходи від цієї операції, що, як встановлено судом, і було зроблено підприємцем.

Ані вказані норми, ані інші норми податкового законодавства не встановлюють в якості умови для віднесення певних сум до складу витрат фактичну їх сплату у тому податковому періоді, в якому враховуються ці суми у складі витрат.

Таким чином, викладений в акті перевірки висновок податкового органу про завищення витрат за 2014 рік на суму 21209,60 грн. є помилковим.

Крім того, судом першої інстанції вірно взято до уваги доводи позивача, що підприємцем у складі інших витрат, які включають вартість виконаних робіт, наданих послуг у 2014 році, не було враховано робіт, наданих послуг (кол.6 розд.1 Додатку 5 до декларації) у 2014 році на суму 23409,47 грн. (замість суми 70591,34 грн. помилково відображена сума 47181,87 грн.).

При цьому витрати на суму 70591,34 грн. підтверджені наданими підприємцем і до перевірки, і до суду первинними документами (а. с.69-99, 105-119).

Згідно п.п.54.3.2 п.54.3 ст.54 ПК України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

За приписами п.86.10 ст.86 ПК України в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов'язань платника.

Отже, висновок суду першої інстанції про порушення податковим органом п.п.54.3.2 п.54.3 ст.54 ПК України, яке полягає у недотриманні відповідачем обов'язку при визначенні податкових зобов'язань платника податку врахувати суми витрат, які через помилку не були враховані позивачем, колегія суддів вважає цілком правомірним та обґрунтованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає недоведеним наявність порушення позивачем п.138.4 ст.138 та п.177.4 ст.177 ПК України при формування витрат за 2014 рік на суму 21209,60 грн., що, відповідно, свідчить про відсутність законних підстав для збільшення підприємцю грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 3181,44 грн. - за основним платежем, 795,36 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями згідно податкового повідомлення-рішення № від 27.01.2016.

Щодо єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Згідно висновків акту перевірки від 18.12.2015 в порушення п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8, ч.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» підприємцем занижено розмір єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за ставкою 34,7 %, у загальній сумі 24 485,10 грн., у т. ч. по періодах 2012 рік в сумі 7554,45 грн., 2013 рік - в сумі 9009,61 грн., 2014 рік - в сумі 7921,0 грн.

При цьому загальна сума 24485,10 грн. заниження єдиного внеску складається з двох порушень:

- порушень позивачем податкового законодавства, які відображено в п.п.2.2.2 акта перевірки щодо заниження протягом 2014 року суми чистого оподаткованого доходу на суму 21209,60 грн. з огляду на невірне формування витрат, в свою чергу призвело до заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за ставкою 34,7 % на суму 7 359,73 грн. (21 209,60 х 34,7 %).

Проте, як встановлено вище, заниження позивачем протягом 2014 року суми чистого оподаткованого доходу на суму 21209,60 грн. відповідачем не доведена, тому, як наслідок, відсутнє і порушення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» щодо заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за ставкою 34,7 % на суму 7359,73 грн.

- в результаті невірно заповненої підприємцем графи 2 та графи 3 табл.1 «Нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування фізичними особами-суб'єктами підприємницької діяльності» додатку 5 за 2012 рік (№2712 від 21.01.2013), 2013 рік (№ від 14.01.2014) та 2014 рік (№ від 03.11.2015), що полягає у тому, що позивачем відображено суми доходу, на які нараховується єдиний внесок, в розмірі нижче мінімального та невірно визначений отриманий чистий дохід в розрізі місяців. Отже підприємцем занижено розмір єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваною доходу за ставкою 34,7 %, в загальній сумі 17125,37 грн. у т. ч. по періодах: 2012 рік - в сумі 7554,45 грн., 2013 рік - в сумі 9009,61 грн., 2014 рік - в сумі 561,3 1 грн.

За позицією відповідача позивачем невірно розрахована річна сума єдиного внеску за 2012 рік, 2013 рік та 2014 рік, оскільки для розрахунку річної суми єдиного внеску за вказані періоди треба рахувати чистий дохід окремо за кожен місяць, що робиться для того, щоб дотриматись умов щодо нарахування єдиного внеску на суму не менше однієї мінімальної зарплати та не більше 17 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464.

Позивач, в свою чергу, зазначає, що сума чистого доходу за місяць фізичною особою-підприємцем, що перебуває на загальній системі оподаткування, не визначається і місячного звітного періоду для такої особи не існує, а відповідачем єдиний соціальний внесок нарахований на суми, які позивачем не декларувались, і які в річних податкових деклараціях (річній звітності) підприємця відсутні.

Згідно п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (в редакції на момент виникнення спірних відносин, далі - Закон № 2464) платниками єдиного внеску є: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

За визначенням, наведеним у п.п.4, 5 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок;

мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Ставка єдиного внеску для фізичної особи-підприємця на загальній системі згідно ч.11 ст.8 Закону № 2464-VI складає 34,7 % бази нарахування.

Відповідно до ч.8 ст.9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Згідно п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб-підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Отже, єдиний внесок нараховується лише на суми доходу, які підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до п.4.5 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міндоходів України від 09.09.2013 № 455, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.09.2013 за № 1622/24154 (в редакції на момент виникнення спірних відносин), обчислення і строки сплати єдиного внеску платниками, зазначеними у підпунктах 3 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 4 пункту 2.1 розділу II цієї Інструкції: обчислення сум єдиного внеску зазначеною категорією платників здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності).

Таким чином, сумою, на яку фізичною особою-підприємцем, що перебуває на загальній системі оподаткування, нараховується єдиний соціальний внесок, є сума чистого доходу за звітний рік, тому сума, яка визначається таким підприємцем в додатку 5 до розділу III Податкової декларації про майновий стан і доходи має переноситись до додатку 5 Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску.

Аналогічний порядок наведений у Листі ДФС України від 16.10.2014 № 7559/7/99-99-17-03-01-17 «Про надання роз'яснення», згідно якого «Приватні підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, в обов'язковому порядку разом з Податковою декларацією подають додаток 5 до розділу III Податкової декларації.

Оскільки обчислення сум єдиного внеску платників загальної системи здійснюється, зокрема, на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності), що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб (пункт 4.5 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міндоходів від 09.09.2013 № 455), то дані, вказані в додатку 5 до розділу III Податкової декларації (Декларація № 793), повинні збігатися з даними, наведеними в розділі III Податкової декларації (Декларація № 793), і, відповідно, з даними, зазначеними у звітності з єдиного внеску (таблиця 1 додатка 5 до Звіту з єдиного внеску до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міндоходів від 09.09.2013 № 454 (Порядок № 454), зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 20 вересня 2013 року за № 1628/24160».

З наявної у матеріалах справи звітності позивача (а. с.50-68) вбачається, що суми чистого оподатковуваного доходу, визначені підприємцем в Додатку 5 до розділу III Податкової декларації про майновий стан і доходи (а. с.52, 58, 64), перенесені до Додатку 5 Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску і вказані також як суми доходу, на які «нараховується єдиний внесок з урахуванням максимальної величини» (а. с.54, 55; 60, 61; 66, 67).

Стосовно посилань відповідача на необхідність дотримання умов щодо нарахування єдиного внеску на суму не менше однієї мінімальної зарплати, колегія суддів зазначає, що відповідачем всупереч приписам ч.2 ст.71 КАС України не надано суду доказів того, що позивачем були відображені та сплачені суми доходу, на які нараховується єдиний внесок в розмірі нижче мінімальної суми внеску.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем не доведено порушення позивачем п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8, ч.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» на загальну суму 24485,10 грн., тому винесення податковим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-32-1702 від 18.12.2015 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 27.01.2016 є безпідставним.

Суд першої інстанції під час розгляду даної справи дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Передбачені ст.202 КАС України підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року у справі № 808/572/16 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко