Справа № 802/1080/16-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 р. м. Вінниця

Справа № 802/1080/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Кулика Віталія Віталійовича,

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Цимбал В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що починаючи з травня 2015 року, у зв'язку з перебуванням на навчанні у Вінницькому коледжі будівництва та архітектури Київського національного університету будівництва та архітектури, зокрема в зв"язку з складанням лабораторно - екзаменаційної сесії 2-го курсу 2-го семестру заочного відділення, а також в зв"язку з проходженням лікування у медичному закладі, він не мав змогу здійснювати підприємницьку діяльність, про що проінформував у письмовій формі начальника Вінницької ОДПІ. Проте, незважаючи на вищенаведене звернення, отримав рішення №964 про анулювання платника єдиного податку з 01.01.2016. В подальшому ним також було отримано оскаржувану вимогу № 3233/14 від 06.05.2016 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 4025,93 грн., в зв'язку з несплатою єдиного внеску.

Незгода з отриманою податковою вимогою зумовила звернення позивача до суду з даним позовом.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо заявленого адміністративного позову заперечувала, вказала, що чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством виникнення обов'язку щодо своєчасної та в повному обсязі сплати єдиного внеску не ставиться в залежність від фактичного провадження господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, за умови перебування такої особи на обліку як платника єдиного внеску.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 14.02.2015 перебуває на податковому обліку у Вінницькій ОДПІ та є платником податків і зборів, передбачених Податковим кодексом України (надалі ПК України).

Починаючи з 01.03.2015 позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, як платник єдиного податку другої групи, що підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку ( а.с. 45 ).

Як свідчать матеріали справи за позивачем станом на 31.01.2016 обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 4025,93 грн., що підтверджується обліковою карткою платника податків, згідно якої остання сплата єдиного внеску ОСОБА_1 здійснена 14.05.2015 в сумі 422,65 грн. ( а.с. 46-48, 20 ).

Також позивач з 14.02.2015 року взятий на облік у Вінницькій ОДПІ як платник єдиного внеску.

Судом встановлено, що Вінницька ОДПІ на виконання вимог ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" сформувала та надіслала боржнику вимогу про сплату боргу від 06.05.2016 № Ф-3233/17 на суму недоїмки 4025,93 грн. ( а.с. 24 ).

Вважаючи винесену контролюючим органом вимогу від 06.05.2016 № Ф-3233/17 щодо сплати недоїмки з єдиного внеску в сумі 4025,93 грн. протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить її скасувати.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 року (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до статті 1 Закону України № 2464 єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Вказана норма дублюється в п.п. 3 п. 2.1 розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міндоходів України від 09.09.2013 року №455 (далі - Інструкція).

Нарахування, обчислення і сплата єдиного внеску платниками, зазначеними у п. п. 3 п. 2.1 розділу II цієї інструкції, які обрали спрощену систему оподаткування, відбувається таким чином (розділ IV п. 4.6 Інструкції):

- зазначена категорія платників самостійно обчислює суму єдиного внеску, яка не може бути менше мінімального страхового внеску на місяць;

- платники сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною 2 статті 25 Закону № 2464-VI, передбачено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти робочих днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 31.01.2016 за позивачем обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску в сумі 4025,93 грн., на підставі чого Вінницькою ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області була сформована та надіслана позивачу вимога від 06.05.2016 № Ф-3233/17 про сплату цього боргу.

Позивач зазначену суму недоїмки не сплатив, натомість оскаржив вимогу про сплату боргу в судовому порядку.

В ході судового розгляду справи з пояснень позивача судом з'ясовано, що фактично підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним адміністративним позовом слугувало його хибне переконання в тотожності єдиного податку та єдиного внеску. Разом з тим, в ході розгляду справи по суті, після заслуховування пояснень представника Вінницької ОДПІ, позивач фактично погодився з визначеною йому контролюючим органом сумою недоїмки зі сплати єдиного внеску.

Таким чином, наявність у позивача боргу по сплаті єдиного внеску повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема картками особового рахунку платника - фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування, а також фактично не заперечується позивачем.

Визначаючись щодо правомірності оскаржуваного рішення суд також виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряючи, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано , тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративному судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, відповідно до ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що встановлені фактичні обставини справи свідчать про правомірність оскаржуваного рішення, наданими доказами вимоги позивача не доводяться, відтак, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду адміністративної справи, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд керується частиною 2 статті 94 КАС України, відповідно до якої, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Разом з тим, суд зазначає про відсутність понесених відповідачем витрат.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя / підпис / Заброцька Людмила Олександрівна

Згідно з оригіналом

Суддя

Секретар