Справа № 823/5451/15
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2016-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/5451/15 Головуючий у 1-й інстанції: Гаврилюк В.О.
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Ісаєнко Ю.А.

Оксененка О.М.,

при секретарі: Нікітіній А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 19 січня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до апеляційного суду Черкаської області, треті особи: Державна казначейська служба України, Державна судова адміністрація України, про визнання неправомірною відмови та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати неправомірною відмову апеляційного суду Черкаської області у нарахуванні та виплаті йому вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку та зобов'язати відповідача здійснити йому нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 19 січня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням, Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 16 жовтня 2013 року позивач звернувся до Вищої ради юстиції з заявою про звільнення з посади судді апеляційного суду Черкаської області у відставку.

12.11.2013 Вища рада юстиції прийняла рішення № 1183/0/15-13 «Про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_3 з посади судді апеляційного суду Черкаської області у зв'язку з поданням заяви про відставку», яким внесено подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді.

Постановою Верховної Ради України № 59-VIII від 25.12.2014 ОСОБА_3 був звільнений з посади судді апеляційного суду Черкаської області відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку (загальний стаж роботи суддею станом на 05.01.2015 становить 34 років 9 місяців 10 днів).

Наказом голови апеляційного суду Черкаської області від 05.01.2015 № 4, винесеного на підставі постанови Верховної Ради України № 59-VIII від 25.12.2014, ОСОБА_3 був звільнений з посади судді апеляційного суду Черкаської області 05.01.2015 та виплачено компенсацію за невикористану частину оплачуваної щорічної відпустки і проведено остаточний розрахунок.

17 грудня 2015 року позивач звернувся до апеляційного суду Черкаської області із заявою щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Листом від 21.12.2015 № 24578/15-Вих/04-18/15 відповідач відмовив йому у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, посилаючись на те, що в день прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (25.12.2014) стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 втратила чинність відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суду перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несправедливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до частин 1 - 4 статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції, чинній на момент подачі позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Приписами ст. 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. №2453-VI (далі - Закон або Закон №2453-VI, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Відповідно до частини 2 статті 111 Закону № 2453-VI, питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

Частиною 6 вказаної статті передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Положеннями частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент подачі позивачем заяви про відставку) дійсно передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом із тим, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме виключено статтю 136 даного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (25.12.2014 року).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Таким чином, зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання заяви про відставку, та те, що на час звільнення позивача з посади судді набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, що передбачає виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, суд приходить висновку про те, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Аналогічні правової позиції дотримується Вищий адміністративний суду України в ухвалах від 16.08.2016 року (К/800/22224/16), від 16.06.2016 року (К/800/49255/15).

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів» Конституційним Судом України не приймалося.

Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, тому постанова суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.195,196,198,202,205,207,211,212,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України - задовольнити. Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 19 січня 2016 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позовом ОСОБА_3 до апеляційного суду Черкаської області, треті особи: Державна казначейська служба України, Державної судової адміністрації України про визнання неправомірною відмови та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту.

Постанова в повному обсязі складена 29 вересня 2016 року.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді Ю.А.Ісаєнко

О.М.Оксененко

Головуючий суддя Губська Л.В.

Судді: Оксененко О.М.

Ісаєнко Ю.А.