Справа № 522/16305/16-а
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2016-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/841/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Домусчі Л.В., розглянувши в скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання дій неправомірними та зобов'язання виконати рішення суду,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач 31.08.2015 року звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси, в якому просив визнати дії відповідача щодо невиконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2010 року протиправними; зобов'язати відповідача виконати постанову Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2010 року по справі №2а-2783/09 з 23.07.2010 року.

В обґрунтування позову позивач посилався, що він є ліквідатором наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання з виконанням робіт із ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році. Згідно висновку МСЕК позивачу встановлена 2 група інвалідності безстроково. З 16.03.2009 року позивач знаходиться на обліку в УПФУ в Приморському районі м. Одеси та отримує державну та додаткову пенсії, виплата яких передбачена ст..ст.50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2010 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2011 року, дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виходячи з розміру основної державної пенсії з розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, з розрахунку того, що мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визнано протиправними; зобов'язано УПФУ в Приморському районі м. Одеси здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 основну та додаткову пенсію по інвалідності з розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії, передбаченої ст.. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 16.03.2009 року. На підставі вказаних рішень суду відповідач здійснив перерахунок та виплатив позивачу основну та додаткову пенсію по інвалідності з 16.03.2009 року по 04.11.2010 року. З 05.11.2010 року по 22.07.2011 року відповідачем було проведено тільки нарахування пенсії у відповідності до судового рішення без проведення виплати і ця сума перейшла у заборгованість, не сплачену до цих пір.

З 23.07.2011 року відповідач всупереч зазначеним вище судовим рішенням змінив механізм розрахунку та розмір пенсії, встановлений рішенням суду, внаслідок чого виплачувана позивачу пенсія стала втричі меншою. Позивач вважає, що захист його прав необхідно здійснити шляхом зобов'язання відповідача виконати постанову Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2010 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2011 року, починаючи з 23.07.2011 року.

Ухвалою судді від 02092016 року у даній справі відповідно до ст. 183-2 КАС України відкрито скорочене провадження.

19.09.2016 року до суду надійшли письмові заперечення УПФУ у Приморському районі м. Одеси, з яких вбачається, що відповідач просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. При цьому УПФУ у Приморському районі м. Одеси посилається на те, що їх дії є правомірними та повністю відповідають вимогам чинного законодавства.

Розглянувши справу в порядку скороченого провадження одноособово, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши приписи чинного законодавства України у відповідний період, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За результатами розгляду позову та доданих до нього документів встановлено, що ОСОБА_1 є ліквідатором наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та є інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання пов'язаного з виконанням робіт із ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 від 02.03.2005 р., та довідкою до акта огляду МСЕК серія 2-18 ОВ №025146 від 26.06.2006 р.

Позивач з 16.03.2009 р. знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ в Приморському районі м. Одеси як пенсіонер ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання пов'язаного з виконанням робіт із ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

27.03.2009 р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про перерахунок призначеної пенсії з урахуванням положень ст.ст.50,54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи», проте згідно листа №1110/Ч-11 від 14.04.2009 р. отримав відмову.

Не погоджуючись з такою відмовою ОСОБА_1 звернувся до суду та постановою Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2010 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2011 року та ухвалою ВАСУ від 23.01.2013 року (справа №2а-3086/10), дії УПФУ в Приморському районі м. Одеси щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виходячи з розміру основної державної пенсії з розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, з розрахунку того, що мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність визнано протиправними; зобов'язано УПФУ в Приморському районі м. Одеси здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 основну та додаткову пенсію по інвалідності відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії передбаченої ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 16.03.2009 р.

З письмових заперечень УПФУ в Приморському районі м. Одеси вбачається, на підставі виконавчого листа №2а-3086/10 від 21.04.2015 року гр.. ОСОБА_1 розпорядженням управління від 25.05.011 року проведено перерахунок основної та додаткової пенсії з 16.03.2009 року. Борг по перерахунку за період з 16.03.2009 року по 04.11.2010 року у сумі 74 427, 84 грн. був виплачений у червні 2011 року.

У своїх заперечення відповідач посилається на те, що 19.06.2011 року набув чинності Закон України від 14.06.2011 року №3491-6 «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2011 рік», яким передбачено, зокрема, що у 2011 році положення ст..39, 50,51,52,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовуються у порядку та в розмірах, встановлених КМУ, виходячи із наявного фінансового ресурсу бюджету ПФУ на 2011 рік. У зв'язку з чим, пенсійні виплати, у тому числі й ті, розмір яких встановлено на виконання судових рішень, здійснюються у розмірах, визначених постановою КМУ від 06.07.2011 року №745 «Про встановлення деяких виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету».

Стаття 124 Конституції України та стаття 14 КАС встановлюють, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Згідно ст. 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно частини 4 ст.257 КАС України, примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини застосовуються судами України при розгляді справ, наряду з Конвенцією (Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод), як джерело права.

Європейський суд з прав людини, до якого громадяни України мають право звертатися за захистом своїх порушених прав після ратифікації 17.07.1997 Верховною Радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово нагадував у своїх рішеннях, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Вищеозначена норма детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме право на справедливий, публічний і швидкий розгляд, і, водночас, передбачає обов'язкове виконання судових рішень.

Враховуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини, вважаю, що невиконання остаточного рішення суду, що набрало законної сили, порушує гарантії, надані особі статтею 6 Конвенції.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 17 цього Закону встановлено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З адміністративного позову вбачається, що позивач просить суд зобов'язати УПФУ в Приморському районі м. Одеси виконати постанову Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2010 року, проте примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, та здійснюються у порядку виконавчого провадження.

Як і в цивільному судочинстві, поняття способів захисту прав, свобод та інтересів особи в адміністративному судочинстві охоплюється визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цих прав, свобод та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 263 КАС містить не тільки механізм процесуальної процедури розгляду питань зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, а й підстави для розгляду цих питань. Оскільки ці підстави є матеріально-правовими, то їх слід розглядати у сукупності з положеннями статей 105 та 162 КАС, які визначають зміст способів захисту порушеного права в адміністративному судочинстві.

Згідно з частиною четвертою статті 105 КАС адміністративний позов може містити як вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, так і стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами частин першої, другої статті 162 КАС у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Положення Кодексу адміністративного судочинства України закріплюють захист не будь-якого інтересу, а саме правового, чи інакше - законного. Конституційний Суд України у рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 визначив його як "прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам".

Тобто можна зробити висновок, що метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на що, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 з заявлених ним підстав задоволенню не підлягають. При цьому, суд розяснює що позивач не позбавлений можливості оскаржувати дію (бездіяльність) УПФУ в Приморському районі м. Одеси про відмову здійснювати відповідні виплати пенсії, яка відбулась після винесення рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. 19, 124, 129 Конституції України, Законом України «Про пенсійне забезпечення», ст.ст. 2, 7-9, 11, 71, 105, 158, 160, 162, 163, 183-2, 257, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання дій неправомірними та зобов'язання виконати рішення суду - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення в частині визнання дій протиправними. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Домусчі Л.В.

26.09.2016