Справа № 813/2534/16
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2016 року м. Львів № 813/2534/16
18 год. 45 хв.
Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Клименко О.М. за участю секретаря судового засідання Дорош Х.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Ільницький О.В.;

відповідача: представник Бондаренко О.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного територіального управління Національної гвардії України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Західного територіального управління Національної гвардії України (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не звільнення позивача з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту від 11.06.2013 року та зобов`язати відповідача звільнити позивача з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту від 11.06.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11.06.2013 року ним укладено контракт з Міністерством внутрішніх України про проходження військової служби у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до п. 3 Контракту, його укладено на три роки з 11.06.2013 року по 11.06.2016 року. До закінчення строку контракту, 15.02.2016 року, позивачем подано рапорт з проханням звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням дії контракту. Однак, відповідачем продовжено дію контракту на підставі п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із настанням особливого періоду під час проходження служби за контрактом, про що вчинено запис у лист контракту. Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки на момент закінчення строку дії контракту особливий період не діяв, тому у відповідача були відсутні підстави для продовження строку дії контракту.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги та доводи адміністративного позову підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав та мотивів, зазначених у позовній заяві.

Позиція відповідача викладена у письмових запереченнях на позовну заяву, де вказано, що Указами Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014, від 06.05.2014 року № 454/2014, від 21.07.2014 року № 607/2014, від 14 січня 2015 року № 15, в Україні оголошувались рішення про часткову мобілізацію. Відповідач стверджує, що з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з 17.03.2014 року по теперішній час Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду, незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалося та воєнний стан не вводився. Тому, контракт позивача правомірно продовжено до закінчення особливого періоду. З огляду на наведене, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд заслухав пояснення представників сторін, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

11.06.2013 року позивачем укладено контракт з Міністерством внутрішніх України про проходження військової служби у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України (а. с. 12-13). Відповідно до п. 3 контракту, його укладено строком на три роки.

15.02.2016 року позивач звернувся з рапортом до начальника вузла зв`язку (а. с. 14), в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з лав Національної гвардії України у зв`язку із закінченням терміну дії контракту.

Однак, відповідачем повідомлено позивача, що відповідно до пункту 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону. На підставі наведеного, дію контракту позивача продовжено до закінчення особливого беріоду, про що здійснено запис у листі контракту.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Стаття 8 Конституції України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закон та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 Конституції України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Вирішуючи спір суд відзначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією є комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

За Конституцією України, Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію, а відповідний Указ Президента України підлягає затвердженню Верховною Радою України (пункт 31 частини першої статті 85, пункт 20 частини першої статті 106).

Протягом 2014-2015 років Президентом України неодноразово приймались рішення про часткову мобілізацію, а саме: Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 (затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126 VII), Указ Президента України від 6 травня 2014 року № 454 (затверджено Законом України від 6 травня 2014 року № 1240 VII), Указ Президента України від 21 липня 2014 року № 607 (затверджено Законом України від 22 липня 2014 року № 1595 VII), Указ Президента України від 14 січня 2015 року № 15 (затверджено Законом України від 15 січня 2015 року № 113 VIII).

Суд зауважує, що правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем врегульовані положеннями Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Конституцією України.

За змістом частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Види військової служби визначені частиною четвертою цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом осіб рядового складу. Саме такого виду військову службу проходив позивач.

Однією з особливостей служби за контрактом є його строковість, однак це не означає, що контракт не може бути припинено достроково.

Відповідно до ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Отже, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.

Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту позивача, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

При цьому, зазначена норма обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, визначених ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Проте, позивач до жодної із категорій осіб, визначених наведеною нормою Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не відноситься.

Законодавець визначив, що з моменту оголошення мобілізації Указом Президента України від 21.07.14 №607/2014 року, до введення воєнного стану або прийняття рішення про демобілізацію звільнення з військової служби можливе виключно:

- за станом здоров`я;

- позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

- наявності обвинувального вироку суду; сімейні обставини;

- через службову невідповідність, за віком - у разі досягнення граничного терміну перебування на військовій службі;

- скорочення штатів або проведення організаційних заходів при неможливості використання на військовій службі;

- у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.

Тобто, в силу прямої вказівки закону, а саме частини 9 статті 23, підпункту 1 пункту 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення з військової служби військовослужбовців, у яких закінчився термін дії укладеного ними контракту є неприпустимим.

Таким чином, звільнення військовослужбовців військової служби за контрактом у зв`язку із закінченням строку дії контракту відповідно до п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» під час дії особливого періоду до введення воєнного стану чи оголошення рішення про демобілізацію не передбачено чинним законодавством.

Суд також зазначає, що Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію» Кабінету Міністрів України доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність; установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність.

Кабінетом Міністрів України 1 липня 2015 року прийнято відповідне розпорядження № 674р.

Законом України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас названим Законом передбачено такий захід як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативнорятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Згідно зі статтею 11 зазначеного Закону, рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України. Станом на момент звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби таке рішення Президентом України не приймалось. Також суд зазначає, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 30.06.2015 року у справі № 21-112а15 (номер рішення в ЄДРСР 46570780).

Крім того, суд звертає особливу увагу на те, що призупинення реалізації конституційних прав позивача шляхом продовження строку проходження ним військової служби в умовах часткової мобілізації зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а відтак відповідає наведеним критеріям пропорційності, оскільки є співрозмірним з цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України. Зазначене втручання у реалізацію прав осіб зі статусом військовослужбовців має місце у період дії особливого режиму, є обмеженим у часі та застосовується лише на підставі зазначеного нормативного акта, в даному випадку Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб`єктом владних повноважень, який є відповідачем в даній адміністративній справі, доведено належними та допустимими доказами факт правомірності продовження строку дії контракту позивача, враховуючи відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за контрактом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Правила ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України не застосовуються, оскільки судовий збір не сплачувався.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163,167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 30.09.2016 року.

Суддя Клименко О.М.