Справа № 210/5822/15-а
Суддя: Чайкіна О. В.
Дата ухвалення: 2016-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5822/15-а
Провадження № 2-а/210/32/16
П О С Т А Н О В А

іменем України

"08" серпня 2016 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Чайкіна О.В.,

за участі секретаря судових засідань: - ОСОБА_2,

особи, які беруть участь у справі: позивач ОСОБА_3, представник позивача ОСОБА_4, представник відповідача ОСОБА_5, представник третьої особи фінансового управління виконкому Криворізької міської ради ОСОБА_6, представник третьої особи управління розвитку підприємництва виконкому Криворізької міської ради ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративний позов ОСОБА_3 до Криворізької міської ради,

про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з позовом до суду про визнання незаконним та скасування рішення Криворізької міської ради від 24 червня 2015 року за № 3706 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті ОСОБА_1».

В обґрунтування позову, зазначив, що спірне рішення не відповідає вимогам Податкового кодексу України, зокрема ст. 266.5.1, оскільки ставки податку визначені без залежності від місця розташування (зональності) обєктів нерухомості, що є порушує ст. 19 Конституції України. Тому, вказане рішення, в силу ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підлягає визнанню протиправним, оскільки не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.

Ухвалою суду про відкриття провадження у справі, в порядку ч. 3-5 ст. 171 КАС України зобов'язано Відповідача опублікувати оголошення, яке повинно містити вимоги позивачів щодо визнання протиправним та скасування рішень субєкта владних повноважень, а саме рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради від 24 червня 2015 року за № 3706 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті ОСОБА_1» (а.с. 8-9).

Оголошення про оскарження рішень субєкта владних повноважень здійснено в Криворізькій міській комунальній газеті «Червоний Гірник» за № 8 (21627) від 04 лютого 2016 року, у звязку з чим, з урахуванням ч. 6 ст. 171 КАС України, вважається, що всі заінтересовані особи належним чином повідомлені про судовий розгляд справи (а.с. 29-30).

Під час судового розгляду позивач, та його представники, кожен окремо, позов підтримали, просили його задовольнити. Зазначили, що спірне рішення не відповідає нормам Податкового кодексу України, який є правовим актом вищою юридичної сили. Так, спірне рішення не визначає ставок податку в залежності від зональності місця розташування обєкту нерухомого майна, що суттєво порушує права власників нерухомого майна, оскільки власник нерухомого майна у віддалених від центру районах міста, а так само як і власники нерухомого майна, що не розташоване на «червоній лінії», змушені сплачувати такі ж податки, як власники нерухомого майна, що розташовано в центрі міста або на «червоній» лінії. Крім того, зазначили, що при прийнятті спірного рішення, позивач порушував це питання перед розробниками рішення, подавав свої зауваження та пропозиції, однак отримав відповідь, що в подальшому питання зональності буде опрацьовуватись. При цьому, відповідачем були затвердженні інші рішення, зокрема щодо земельної ділянки, в якому було враховано місце розташування земельної ділянки при визначенні обєкта оподаткування.

Представники відповідача субєкта владних повноважень, позов не визнали, заперечували проти задоволення позовних вимог зазначивши, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем у відповідності до чинного законодавства, у межах повноважень та з додержанням процедури прийняття акту місцевого самоврядування з даного питання. Вказували, що проект спірного рішення був оприлюднений на сайті міської ради, проводилось громадське обговорення, в ході якого надійшло ряд пропозицій, після прийняття рішення відбулось його оприлюднення в Криворізькій міській комунальній газеті «Червоний гірник», крім того текст рішення оприлюднений на офіційному сайті міської ради. Також вказували, що визначення зональності не було можливим на момент прийняття оскаржуваного рішення, оскільки у місті не визначена зональність, яку можна застосувати для податку на нерухоме майно. Крім того, прийнятий актом не порушуються жодні права позивача, а отже підстав для задоволення позову не вбачається.

Представники третіх осіб також заперечували проти позову, оскільки оскаржуване рішення прийнято з дотриманням встановленої процедури для прийняття регуляторного акту. Прийнятий регуляторний акт відповідає вимогам Податкового кодексу України.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 (позивач) володіє на праві приватної власності обєктами нерухомого майна комплексом будівель, розташованих у будинку № 20 по вул. Заозерна в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, що підтверджується договором дарування комплексу будівель, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 22 січня 2007року, за реєстр. в реєстрі за № 114, реєстр. № 13758057, № запису 6054, в книзі 13Н-454.

Так, 24 січня 2015 року Криворізькою міською радою прийнято рішення за № 3706 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті ОСОБА_1» (а.с. 6).

Вказаним рішенням було затверджено розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті ОСОБА_1, для всіх визначених Податковим кодексом України типів обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості для усіх місць розташування (зональності, згідно з додатком, а саме: житлова нерухомість, що перебуває у власності фізичних осіб 0,1 %, для юридичних осіб 1%; нежитлова нерухомість, що перебуває у власності фізичних осіб 0,1%, юридичних осіб 0,35% - від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. загальної площі обєкта.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами у справі, третіми особами, а також підтверджується матеріалами справи, що проект спірного рішення був оприлюднений, проведено громадські слухання, дотримано регуляторну процедуру, відповідно до Закону України «Про засади державної політики у сфері господарської діяльності». Також стороною відповідача не оспорюється компетенція та повноваження субєкта владних повноважень щодо прийняття спірного рішення.

Враховуючи викладене, суд розглядає позов в межах заявлених вимог та відповідно до підстав позову, а саме відповідності регуляторного акту органу місцевого самоврядування вимогам правового акту, що має вищу юридичну силу нормам Податкового кодексу України.

Вирішуючи заявлений спір у сфері публічно-правових відносин, в порядку ст. 171 КАС України, суд враховує наступні положення чинного законодавства, та обставини, встановлені в ході судового розгляду справи.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що оспорюваний акт органу місцевого самоврядування не порушує прав позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Суд зазначає, що нормативно-правовий акт - офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженими на це суб'єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, має неперсоніфікований характер і розрахований на неодноразове застосування.

Оскаржуване рішення за своєю правовою природою є нормативно-правовим актом, оскільки містить адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері справляння та сплати місцевого податку та регулює ставку податку на території міста ОСОБА_1.

Застосуванням нормативно-правового акта до особи є також виникнення на підставі цього акта правовідносин, які покладають на особу певні права чи обовязки.

Особа є суб'єктом правовідносин, в яких буде застосовано нормативно-правовий акт, якщо вона безпосередньо є учасником матеріальних правовідносин, для врегулювання яких прийнято нормативно-правовий акт.

Субєктом оскарження можуть бути як юридичні, так і фізичні особи, при цьому не обов'язково, щоб на момент оскарження щодо них вже було застосовано відповідний нормативно-правовий акт, достатньо, щоб такий акт теоретично міг бути застосований до них, як до суб'єктів відповідних правовідносин.

Така позиція відповідає Правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові Верховного суду України від 25.05.2010 року.

Позивач є власником обєктів нерухомого майна в місті ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та договором дарування, а тому є платником податку на нерухоме майно, відмінним від земельної ділянки та субєктом правовідносин, у яких буде застосований цей акт.

В частині позовних вимог щодо протиправності оскаржуваного рішення, суд зазначає наступне.

Згідно з частини 8 статті 171 КАС України суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині.

Органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.1 ст. 144 Конституції України).

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет міської у місті ради в межах своїх повноважень приймає рішення, які приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються міським головою.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частиною 1 ст. 69 Закону України від 21.05.1997 року №280-97/ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового Кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим Кодексом України.

У відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються, зокрема, питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового Кодексу України.

Таким чином, міські ради наділені повноваженнями приймати рішення, зокрема, з питань встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, керуючись при цьому вимогами Податкового Кодексу України.

Законом №71-VІІІ, який у відповідній частині набрав чинності з 01.01.2015, були внесені істотні зміни та доповнення до Податкового кодексу України, зокрема, у назві розділу XII слова «Місцеві податки і збори» замінено словами «Податок на майно», а статті 265, 266 викладено новій редакції. Остання стаття визначає податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а до надбання чинності Законом №71-VІІІ такий податок визначала ст.265 ПК.

Пунктом 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону №71-VІІІ рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для обєктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для обєктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Статтею 265 ПК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

За змістом пп.266.1.1 п.266.1, 266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, а обєктом оподаткування є обєкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Треба відмітити, що ст.265 ПК в редакції до 01.01.2015 (до надбання чинності відповідних норм Закону №71-VІІІ) по іншому установлювала платників такого податку та обєкт оподаткування.

Нею було передбачено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової нерухомості, а об'єктом оподаткування є об'єкт житлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.265.1.1 п.265.1, пп.265.2.1 п.265.2).

Відтак, до 01.01.2015 обєкти нежитлової нерухомості не були обєктом оподаткування цим податком.

Відповідно до підпунктів 266.3.1, 266.3.3 п.266.3 ст.266 ПК (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, а тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи з загальної площі кожного окремого об'єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об'єкт.

У відповідності до п.п.266.1.1. п.266.1. ст.266 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно п.п.266.5.1. п. 266.5. ст. 266 Податкового Кодексу України ( в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення), ставки податку для обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких обєктів нерухомості у розмірі, що не перевищує два відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр без оподаткування.

Слід зазначити, що податок являє собою інструмент владного впливу держави в суспільних інтересах, оскільки по своїй суті є соціальним обовязком, від виконання якого залежить суспільний розвиток.

Суд, звертає увагу на те, що у процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків, оскільки можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадках неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Так, у справі «Щокін проти України» Європейський суд з прав людини висловив позицію щодо сумісності способу, у який тлумачиться і застосовується національне законодавство, з принципами Конвенції та практикою ЄСПЛ в світлі захисту прав, гарантованих статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Так, у пунктах 50.51.56 рішення у цій справі від 14 жовтня 2010 року, Європейський суд зазначив: «перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним… Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.o.» проти Черкаської Республіки», № 26449/95, пункт 54, від 09 листопада 1999 року). ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підставі в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейлер проти Італії» № 33202/96. пункт 109. ЄСПЛ 2000-1…».

На думку Суду, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника».

У цій справі Суд постановив, що мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, у тому числі через те, що органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобовязань зі сплати прибуткового податку.

Як зазначив Європейський суд у пункті 53 свого рішення «Суханов та Ільченко проти України», яке набуло статусу остаточного 26.09.2014 року «Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел, рішення у справі «ОСОБА_9 Греції та інші проти Греції», заява № 25701/94, пп. 79 та 82. ЄСПЛ 2000-ХІІ).

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Серед критерії (принципів), які повинні застосовуватись субєктом владних повноважень при прийнятті ними рішень та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень (ст.2 КАС України), є, зокрема, принцип законності, відповідно до якого субєкт владних повноважень зобовязаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

Зазначена норма кореспондується з ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою визначено, що орган державної влади та орган місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

"На підставі" означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

"У межах повноважень" означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

"У спосіб" означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

З огляду на викладене, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає, що відповідач при прийнятті оспорюваного рішення, порушив принцип законності, виходячи з наступного.

Податковим кодексом України визначено, що податкове законодавство України ґрунтується на принципах презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу; соціальної справедливості - установлення податків та зборів відповідно до платоспроможності платників податків; єдиного підходу до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов'язкових елементів податку.(пп. 4.1.5, 4.1.6 та 4.1.11 п.4.1 ст. 4 ПК України).

За змістом положень ст. 7 Податкового кодексу України, будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно з підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обовязковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Крім того, згідно з підпунктом 12.4.1. пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України (у відповідній редакції) до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів належать встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом;

Статтею 5 Податкового кодексу України визначено порядок співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами, а саме, що для регулювання відносин у сфері справлення податків і зборів застосовуються поняття, правила та положення, які встановлено Податковим кодексом України.

Суд вважає, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування, прийняте з порушенням вимог Податкового кодексу України внаслідок порушення вимог п.п.266.5.1. п. 266.5. ст. 266 Податкового Кодексу України, статті 12 Податкового кодексу України, оскільки ставки податку для обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлені без урахування місця розташування (зональності) обєктів нерухомості.

Таким чином, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового Кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у наведеному вище пункті 5.2 статті 5 Податкового Кодексу України, суд вважає, що рішення Криворізької міської ради від 24 червня 2015 року за № 3706 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті ОСОБА_1» не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.

Відповідач при розробці проекту спірного рішення та його прийнятті повинен був керуватися приписами Податкового Кодексу України, які є пріоритетними.

Частиною 1 статті 6 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідачем жодним чином не спростовано доводи позовної заяви, не надано належних доказів, які обґрунтовують правомірність дій органу місцевого самоврядування щодо не врахування зональності місця розташування обєктів нерухомості при визначенні ставок податку.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Із змісту статті 162 КАС України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.

Як заначаєтться в п.п. 10.2 п. 10 Постанови Пленуму ВАС України, «Про судове рішення в адміністративній справі від 20 травня 2013 року за № 7 одночасне застосування обох способів захисту порушеного права - визнання спірного акта нечинним та скасування такого акта - є помилковим. Скасування акта суб'єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта. Визнання ж акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб'єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти. При цьому суди повинні виходити з того, що вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним.

Такий спосіб захисту (вимога про визнання акта нечинним), як випливає з системного аналізу статей 105, 162, 171 КАС України, може стосуватися лише випадків оскарження нормативно-правових актів. Відмінність між встановленою судом незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема в моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням. Така правова позиція висвітлена в Постанові ВСУ від 08 грудня 2009 року у справі № 21-1573во09.

Керуючись вимогами ч.2 ст.11 КАС України, з огляду на невідповідність оскаржуваного рішення нормам Податкового кодексу України, суд вважає належним способом захисту порушеного права визнання нечинним оскаржуваного рішення.

Отже, у цій справі належним способом захисту прав, свобод та інтересів позивачів є визнання протиправним та нечинними Криворізької міської ради від 24 червня 2015 року за № 3706 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті ОСОБА_1», з додатком до нього.

На підставі викладеного, щодо позовних вимог в частині скасування рішення Криворізької міської ради від 24 червня 2015 року за № 3706 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті ОСОБА_1», суд відмовляє в їх задоволенні, оскільки оскаржуване рішення є актом регуляторного характеру і до нього не можу бути застосовано такий спосіб захисту як скасування.

Ухваливши рішення про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його з цих підстав нечинним, суд у порядку, визначеному частиною 11 статті 171 КАС України, повинен зобовязати орган, який видав оскаржуваний акт, невідкладно опублікувати резолютивну частину постанови суду у виданні, в якому такий акт було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст.ст. 2,3, 8, 9, 11, 12, 71,159, 160, 162, 163, 167, 171 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Криворізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити частково.

Визнати протиправним та нечинним рішення Криворізької міської ради від 24 червня 2015 року за № 3706 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті ОСОБА_1».

Стягнути з місцевого бюджету міста Кривого Рогу Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 487,20 (чотириста вісімдесят сім гривень двадцять коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Зобовязати виконавчий комітет Криворізької міської ради невідкладно опублікувати резолютивну частину постанови Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 серпня 2016 року у виданні, в якому було офіційно оприлюднено рішення Криворізької міської ради від 24 червня 2015 року за № 3706 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті ОСОБА_1», після набрання постановою законної сили.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2016 року.

Суддя: О. В. Чайкіна