Справа № 813/3085/15
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

29 вересня 2016 року м. Київ К/800/17164/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Заїка М.М., перевіривши можливість розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи: ОСОБА_2, органи опіки і піклування Шевченківської районної державної адміністрації Львівської міської ради про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи: ОСОБА_2, орган опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою:АДРЕСА_1 та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області зняти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача зняти ОСОБА_3, з реєстрації місця проживання за вказаною адресою відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій відповідача щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані дії проведені всупереч вимогам Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ №1077 від 22.11.2012 року (далі - Порядок), без згоди батька - ОСОБА_1 та відповідної довідки територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2016 року у справі № 813/3085/15 скасовано та прийнято нову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції встановив, що оскаржуваними діями відповідача не порушені будь-які права позивача, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Апеляційний суд зауважив, що Порядком № 1077 не наведено переліку випадків, коли у реєстрації проживання дитини, зокрема, на підставі відомостей органу соціального захисту, може бути відмовлено.

Крім того, як зазначено у статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства".

У випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як встановлено апеляційним судом та визнано сторонами, станом на 31.01.2014 року, тобто на момент звернення ОСОБА_2 до Шевченківського районного відділу у м.Львові Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області із заявою щодо реєстрації місця проживання її малолітнього сина за вищевказаною адресою неповнолітня дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживав разом з матір'ю - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, тобто за адресою її реєстрації.

Виходячи з вищенаведеного і встановлених обставин, дії відповідача не можна визнати неправомірними, оскільки такі дії проведені з врахуванням інтересів дитини і відповідають вимогам нормативних актів, які мають вищу юридичну силу по відношенню до Порядку, зокрема, статті 29 ЦК України, яка встановлює, що місцем проживання дитини (у випадку проживання батьків за різними адресами) є місце проживання того з батьків, з ким вона проживає.

Отже, у даному спорі відповідач, зареєструвавши місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою реєстрації місця проживання матері - ОСОБА_2 діяв з метою недопущення порушень прав та інтересів дитини, які гарантовані законодавством України та Конвенцією ООН про права дитини, тому відсутні підстави для визнання дій ГУ ДМС України у Львівській області протиправними.

У касаційній скарзі скаржник не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2016 року та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року.

В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що реєстрація місця проживання має здійснюватись з дотриманням, як положень Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", так і порядку № 1077, зокрема, щодо надання усіх документів, необхідних для здійснення такої реєстрації.

Вважає, що неподання або відсутність таких документів свідчить про проведення реєстрації з порушенням вимог законодавства. Позивач зазначив в касаційній скарзі, що слід визнати необґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що у даному випадку наявна правова колізія, неповнота, нечіткість та суперечливість, що мало своїм наслідком помилкове застосування до спірних правовідносин положень Конвенції про права дитини.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Обставини, які зазначені скаржником у касаційній скарзі, досліджувалися та перевірялися судом апеляційної інстанції з наданням їм належної правової оцінки. Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене та керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи: ОСОБА_2, органи опіки і піклування Шевченківської районної державної адміністрації Львівської міської ради про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити дії.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства.

Суддя М.М. Заїка

Вищого адміністративного

суду України