Справа № 802/1016/16-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1016/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйової І. А.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

20 вересня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Коваль К.В.,

представників позивача: ОСОБА_12, Задарко Ю. М.,

представників відповідача: Бабій Р. В., Нартовської Є. Ю., Снігур А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробуд" (далі - позивач) до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Позивач в липні 2016 року звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просив: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області від 30.06.2016 № 000053215, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, в сумі 3 682 748,14 грн.; №000054215, яким визначено суму грошового зобов'язання з військового збору в сумі 460 709,59 грн. та № в частині стягнення до бюджету 149 200 грн. ПДВ, що підлягала нарахуванню без застосування податкової пільги.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.07.2016 адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Представники відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили колегію суддів її задовольнити.

Представники позивача заперечили проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Агробуд» взято на податковий облік в Немирівській ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області та зареєстровано як суб'єкта спеціального режиму оподаткування.

З 25.04.2016 по 08.06.2016 працівниками ГУ ДФС у Вінницькій області проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Агробуд» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 29.02.2016.

15.06.2016 за результатами перевірки складено акт №91/1401/05531021 , у якому, серед іншого, зафіксовано порушення позивачем:

- п. 209.2 ст. 209 ПК України, а саме використання платником податків сум податку на додану вартість, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання податкової пільги, не за призначенням (всупереч умовам її надання) всього на суму 149 200 грн.;

- п.п. 170.5.3 п. 170.5 ст. 170 ПК України, а саме, підприємством не проведено утримання (перерахування) податку на доходи фізичних осіб з дивідендів, по сумі, яка перевищує суму виплат, розраховану на будь-яку іншу акцію (корпоративне право), по ставках визначених в п. 167.1 ст. 167 ПКУ за період з 01.01.2014 по 29.02.2016 року в сумі 2 398 093 в т. ч. за грудень 2014 року в сумі 2 398 093 грн.;

- п.п. 170.5.3 п. 170.5 ст.170 ПК України підприємством не проведено утримання (перерахування) військового збору з дивідендів, по сумі, яка перевищує суму виплат розраховану на будь-яку іншу акцію (корпоративне право), за період з 01.01.2014 по 29.02.2016 в сумі 300 000 грн. в т.ч. за грудень 2014 року в сумі 300 000 грн.

30.06.2016 на підставі висновку вказаного акту ГУ ДФС у Вінницькій області винесено податкові повідомлення-рішення:

- №, яким, поряд із збільшенням грошового зобов'язання з ПДВ, до бюджету стягується 149 200 грн., як сума ПДВ, що підлягала нарахуванню без застосування податкової пільги, що передбачено п. 123.2 ст. 123 ПК України;

- №000053215, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, в сумі 3 682 748, 14 грн., в тому числі 2 398 093 грн. за податковим зобов'язанням, 599 523,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), 685 131,89 грн. сума пені відповідно до підпункту 129.1.3 пункту 129.1 статті 129 ПК України;

- №000054215, яким визначено суму грошового зобов'язання з військового збору в сумі 460 709, 59 грн., в тому числі 300 000 за податковими зобов'язаннями, 75 000 за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), 85 709,59 грн. сума пені відповідно до підпункту 129.1.3 пункту 129.1 статті 129 ПК України.

Не погоджуючись з такими рішеннями та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних доказів щодо нецільового використання позивачем коштів із спеціального рахунку, а дивіденди нараховані ОСОБА_7, як одному із учасників ТОВ "Агробуд", не є привілейованими корпоративними правами, не прирівнюються до заробітної плати та не підлягають оподаткуванню військовим збором та податком на доходи фізичних осіб за ставками 15% та 17%, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Перевіряючи правомірність скасування судом першої інстанції податкового повідомлення-рішення №, яким, поряд із збільшенням грошового зобов'язання з ПДВ, до бюджету стягується 149 200 грн., як сума ПДВ, що підлягала нарахуванню без застосування податкової пільги, що передбачено п. 123.2 ст. 123 ПК України, апеляційний суд виходить із такого.

Згідно п. 209.1 статті 209 Податкового кодексу України (далі - ПК України) резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Пунктом 209.2 статті 209 ПК України зазначено, що згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України

Відповідно до п. 209.6 статті 209 ПК України (в редакції чинній на момент проведення відповідних господарських операцій) сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Підпунктом 209.15.1 п. 209.15 ст. 209 ПК України встановлено, що виробничими факторами, за рахунок яких сформовано податковий кредит є товари/послуги, які придбаваються сільськогосподарським підприємством для їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції, а також основні фонди, які придбаваються (споруджуються) з метою їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції.

Згідно п.123.2 ст. 123 ПК України, використання платником податків (посадовими особами платника податків) сум, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання (застосування) податкової пільги, не за призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання (зокрема, останні не направлені:

- на відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів (визначення останніх наведено у підпункті 209.15.1),

- на інші виробничі цілі (при наявності залишку), згідно із законом з питань відповідного податку, збору, платежу додатково до штрафів, передбачених пунктом 123.1 цієї статті, тягне за собою стягнення до бюджету суми податків, зборів, платежів, що підлягали нарахуванню без застосування податкової пільги.

Згідно пп. 1 п. 4 Порядку акумулювання сільськогосподарськими підприємствами сум податку на додану вартість на спеціальних рахунках, відкритих у банках та/або органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2011 №11 (далі - Порядок №11) сума податку на додану вартість, що акумулюється на спеціальному рахунку, не підлягає вилученню до державного бюджету і використовується сільськогосподарським підприємством відповідно до пункту 209.2 статті 209 ПК України а починаючи з 1 січня 2017 р. перераховується на поточний рахунок сільськогосподарського підприємства.

У разі нецільового використання суми податку на додану вартість сільськогосподарське підприємство несе відповідальність відповідно до законодавства.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що між ТОВ «Агрозахист Донбас» (постачальник) та ТОВ «Агробуд» (покупець) 30.12.2013 укладено договір поставки №2014Іл/4, згідно якого визначено, що «порядок розрахунків за поставлений товар визначається в Додатках до даного договору».

Додатком №1 від 30.12.2013 до вказаного договору визначено, що покупець сплачує постачальнику в порядку оплати 100% від суми поставки до 15.10.2014, в той час, як поставка товару здійснюється 24.03.2014.

Аналогічна ситуація по ТОВ "Захід Агробізнес", де відповідно до умов договору поставки (насіння) від 07.02.2014 №24-Н/ЛВ, кінцева оплата у розмірі 80 % встановлена до 15.10.2014.

Згідно договору №133/2014 від 25.06.2014 укладеного між позивачем та ТОВ «РДО Україна», за умовами якого ТОВ «Агробуд» отримано та оприбутковано трактор 8335R вартістю 2 969 575 грн., попередня оплата здійснена в сумі 593 915 грн. (20 % вартості). Разом з тим решта вартості, підлягає сплаті до 20.09.2014 (у сумі 296 957, 50 грн.) та 25.10.2014 (у сумі 2 078 702, 50 грн.).

Судом першої інстанції вірно зазначено, що вказана заборгованість є лише "кредиторською" і обумовлена специфікою бухгалтерського обліку, яка не є заборгованістю з огляду на умови договору та строки в які здійснюється її погашення.

А також, станом на 01.09.2014 на спеціальному рахунку ТОВ «Агробуд» акумульовано кошти в сумі 1 369 115, 84 грн., тому при наявності заборгованості перед постачальниками, що складає в загальному 365 130, 00 грн., в розпорядженні товариства залишається залишок 1 003 985, 84 грн., який міг бути використаний ним на інші виробничі цілі.

При цьому, товариством із спеціального рахунку здійснено перерахування коштів на рахунок ФОП ОСОБА_8 та МПП фірма "Ерідон" на суму 149 200 грн. при наявності на спеціальному рахунку 1 369 115,84 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Також суд першої інстанції правильно відхилив доводи податкового органу щодо нецільового використання коштів зі спецрахунку внаслідок перерахування коштів не платнику ПДВ, зазначивши, що норми Податкового кодексу, які регулюють питання використання відповідних коштів не ставлять можливість такого використання у залежність із тим є постачальник платником ПДВ чи ні.

При цьому доречно послався на лист ДФС України від 23.12.2015 №27550/6/99-99-19-03-02-15 в якому зазначено, що спрямування коштів зі спеціального рахунку на придбання виробничих факторів, постачальник яких не є платником ПДВ, не буде вважатись нецільовим використанням акумульованих коштів.

Перевіряючи правомірність скасування судом першої інстанції податкових повідомлень-рішень: №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, в сумі 3 682 748, 14 грн., в тому числі 2 398 093 грн. за податковим зобов'язанням, 599 523,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), 685 131,89 грн. сума пені відповідно до підпункту 129.1.3 пункту 129.1 статті 129 ПК України; та №000054215, яким визначено суму грошового зобов'язання з військового збору в сумі 460 709, 59 грн., в тому числі 300 000 за податковими зобов'язаннями, 75 000 за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), 85 709,59 грн. сума пені відповідно до підпункту 129.1.3 пункту 129.1 статті 129 ПК України, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до статті 170.5 ПКУ податковим агентом платника податку під час нарахування на його користь дивідендів, крім випадків, зазначених у підпункті 165.1.18 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу, є емітент корпоративних прав або за його дорученням інша особа, яка здійснює таке нарахування.

Доходи, зазначені в цьому пункті, остаточно оподатковуються податковим агентом під час їх нарахування платнику податку за ставкою, визначеною у пункті 167.2 статті 167 цього Кодексу.

В свою чергу відповідно до пункту 167.2 статті 167 ПКУ ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.

Згідно підпункту 170.5.3 пункту 170.5 статті 170 ПКУ дивіденди, що нараховані платникові податку за акціями або іншими корпоративними правами, що мають статус привілейованих або інший статус, що передбачає виплату фіксованого розміру дивідендів чи суми, яка перевищує суму виплат, розраховану на будь-яку іншу акцію (корпоративне право), емітовану таким платником податку згідно з підпунктом 153.3.7 пункту 153.3 статті 153 цього Кодексу, для цілей оподаткування прирівнюються до виплати заробітної плати з відповідним оподаткуванням.

Суд першої інстанції вірно вказав, що із аналізу наведеної норми слідує, що законодавцем визначено чіткі критерії при яких виплату дивідендів можна прирівняти до заробітної плати, внаслідок нарахування їх за корпоративними правами, що мають статус привілейованих, зокрема: корпоративні права мають бути емітовані платником податку, тобто розповсюдження таких корпоративних прав має здійснюватись шляхом їх емісії; ці права повинні мати статус привілейованих та виплати по вказаному корпоративному праву мають перевищувати виплати по "звичайному" корпоративному праву або мати фіксований розмір за будь-яких умов (незалежно від наявності прибутку чи збитку у підприємства).

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що порядок формування статутного капіталу господарських товариств та порядок виникнення корпоративних прав у особи, зокрема в статусі привілейованих, з врахуванням різновидів товариств регулюється Господарським кодексом України (далі - ГК України), Законом України "Про господарські товариства" (далі - Закон № 1576-XII ), Законом України "Про цінні папери та фондовий ринок" (далі - Закон №3480-IV).

Відповідно до статті 1 Закону №1576-XII, до господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

В свою чергу, товариством з обмеженою відповідальністю в розумінні статті 50 Закону №1576-XII, визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами. Учасники товариства несуть відповідальність в межах їх вкладів.

Іншим є порядок формування статутного капіталу у акціонерному товаристві.

Зокрема, статтею 24 Закону №1576-XII передбачено, що акціонерним визнається товариство, яке має статутний (складений) капітал, поділений на визначену кількість акцій рівної номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов'язаннями тільки майном товариства.

Акціонери відповідають за зобов'язаннями товариства тільки в межах належних їм акцій.

Відповідно до статті 25 Закону №1576-XII, до акціонерних товариств належать: відкрите акціонерне товариство, акції якого можуть розповсюджуватися шляхом відкритої підписки та купівлі-продажу на біржах; закрите акціонерне товариство, акції якого розподіляються між засновниками і не можуть розповсюджуватися шляхом підписки, купуватися та продаватися на біржі.

Акціонерне товариство має право випускати цінні папери відповідно до вимог, встановлених Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку. У разі додаткового випуску акцій без реєстрації попереднього випуску акцій усі договори купівлі-продажу акцій додаткового випуску вважаються недійсними з наслідками, передбаченими частиною п'ятою статті 30 цього Закону (ст. 27 Закону №1576-XII).

Аналогічні норми містяться у статті 163 ГК України, у якій зазначено, що суб'єкти господарювання в межах своєї компетенції та відповідно до встановленого законодавством порядку можуть випускати та реалізовувати цінні папери, а також придбавати цінні папери інших суб'єктів господарювання.

В свою чергу, цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам . Правовий режим цінних паперів визначається цим Кодексом та іншими законами(ч.2 ст. 163 ГК України ).

Відповідно до частини першої статті 164 ГК України суб'єкт господарювання - юридична особа у випадках і порядку, передбачених законом, має право випускати від свого імені акції та облігації підприємства і реалізовувати їх громадянам та юридичним особам.

Разом з тим, випуск цінних паперів в розумінні статті 1 Закону №3480-IV- сукупність певного виду емісійних цінних паперів одного емітента, однієї номінальної вартості, які мають однакову форму випуску і міжнародний ідентифікаційний номер, та забезпечують їх власникам однакові права незалежно від часу придбання і способу їх емісії.

Відповідно до статті 1 Закону №3480-IV емісія - сукупність дій емітента, що провадяться в установленій законодавством послідовності і спрямовані на розміщення емісійних цінних паперів серед їх перших власників;

Поняття "емітенту" наведено у статті 2 Закону №3480-IV, зокрема, ним є - юридична особа, у тому числі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Автономна Республіка Крим або міська рада, а також держава в особі уповноважених нею органів державної влади чи міжнародна фінансова організація, які від свого імені розміщують емісійні цінні папери та беруть на себе зобов'язання за ними перед їх власниками.

Із положень статті 6 Закону №3480-IV випливає, що емітентом акцій є тільки акціонерне товариство.

Акціонерне товариство розміщує акції двох типів - прості та привілейовані.

Привілейовані акції надають їх власникам переважні, стосовно власників простих акцій, права на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, а також надають права на участь в управлінні акціонерним товариством у випадках, передбачених статутом і законом, який регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Акціонерне товариство розміщує привілейовані акції різних класів (з різним обсягом прав), якщо така можливість передбачена його статутом.

Виходячи із аналізу наведених норм, суд першої інстанції вірно визначив поняття емісія, емітент, які фігурують тільки в контексті зі створенням/діяльністю акціонерного товариства, оскільки випускати акції можуть лише акціонерні товариства. Інші суб'єкти господарювання - юридичні особи, в тому числі товариство з обмеженою відповідальністю такими правами не наділені. Окрім того питання привілейованості також вирішується лише шляхом випуску (емісії) привілейованих акцій акціонерним товариством.

Як встановлено судом, позивач у справі діє з організаційно - правовою формою - товариство з обмеженою відповідальністю, що видно із копії статуту та відображено у акті перевірки.

Відповідно до пункту 5.1 Статуту товариства його учасниками є: ОСОБА_12- 1,188%; ОСОБА_10- 20,725%; ОСОБА_11-0,998% ОСОБА_7-77,089%.

Всі учасники товариства наділені рівними правами, що відображено у пункті 5.2. Статуту серед яких зазначені: брати участь в управлінні справами Товариства; отримувати частку прибутку від діяльності Товариства; таке право мають особи, які є учасниками Товариства на початок виплати відповідних платежів; обирати та бути обраним до органів управління Товариства."

Відповідно до п. п. 8.3.8 п. 8.3 Статуту товариства, до компетенції зборів учасників товариства належить, зокрема, затвердження річних звітів та бухгалтерських балансів Товариства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, розподіл прибутку та збитків Товариства, визначення строку та порядку виплати частки прибутку

В свою чергу, п.п. 8.4.2. п. 8.4. даного статуту передбачено, що з питань визначення основних напрямків діяльності Товариства, затвердження його планів та звітів про їх виконання, внесення змін до Статуту, а також при вирішенні питання про виключення учасника з Товариства, рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосують учасники, що володіють у сукупності більш як 50 відсотками загальної кількості голосів учасників Товариства. З решти питань рішення приймаються простою більшістю голосів.

Як видно з протоколу №4 від 30.12.2014 одноголосним рішенням зборів учасників ТОВ "Агробуд" прийнято рішення про надання згоди на виплату частини дивідендів в розмірі 20 000 000 грн. на користь учасника Товариства - ОСОБА_7, будь - які заперечення та зауваження в протоколі відсутні.

Суд першої інстанції вірно вказав, що виключно до компетенції загальних зборів учасників товариства належать питання щодо нарахування дивідендів та їх розміру і останнє має бути погоджено більшістю голосів учасників. Крім того, розмір дивідендів не носить фіксованого розміру оскільки розподілу, в тому числі і на виплату дивідендів, підлягає саме сума прибутку підприємства.

Отже, як видно із положень Статуту всі учасники товариства є рівними у своїх правах та обов'язках, жодних ширших прав у учасника, який має більшу частку немає.

За таких обставин враховуючи, що дивіденди нараховані ОСОБА_7, як одному із учасників ТОВ "Агробуд", не відповідають жодним із критеріїв зазначених у вище процитованих нормах, відтак вони не є привілейованими корпоративними правами, зважаючи, на те, що у статуті також відсутні положення, що наділяють учасника , який має більшу частку ширшими правами, суд доходить висновку, що такі виплати не прирівнюються до заробітної плати та не підлягають оподаткуванню військовим збором та оподатковуються податком на доходи фізичних осіб за ставками 15% та 17%.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не надано належних доказів в обґрунтування вимог апеляційної скарги та не доведено правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області від 30.06.2016.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення адміністративного позову.

Оскільки доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 27 вересня 2016 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Сторчак В. Ю.