Справа № 804/8122/15
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

22 вересня 2016 рокусправа № 804/8122/15
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого судді: Коршуна А.О. (доповідач)

суддів: Панченко О.М. Чередниченка В.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області
на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.06.2016р. у справі №804/8122/15
за позовом:ОСОБА_1
до: про:Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області визнання незаконними дій, стягнення вихідної допомоги, моральної шкоди та середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

03.07.2015р. ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області (далі - УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області) про визнання незаконними дій, стягнення вихідної допомоги, моральної шкоди та середнього заробітку / а.с. 2-5 том 1/.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.07.2015р. за вищезазначеним адміністративним позовом відкрито провадження в адміністративній справі №804/8122/15 та справу призначено до судового розгляду / а.с. 1 том 1/.

Позивач, посилаючись у адміністративному позові з урахуванням уточнень до адміністративного позову /а.с. 98/ на те, що вона працювала у відповідача з 30.08.2011р. на посаді головного спеціаліста відділу виконання бюджет, бухгалтерського обліку та контролю за використанням коштів, 04.06.2015р. вона звернулась до відповідача з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, підставою для прийняття позивачем такого рішення стало систематичне порушення відповідачем строків виплати позивачу заробітної плати за час відпустки, оскільки наказами №13-з від 22.06.2012 р., №32-щв від 16.07.2013 р., №17-щв 16.07.2014 р., №8-щв від 30.04.2015 р. позивачу була надана щорічна відпустка, але всупереч положенням ст. 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата за час відпустки виплачена з порушення строків виплати. Наказом №21-ос від 05.06.2015 р., за ініціативою працівника, позивача звільнено з посади за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але вихідна допомога при звільненні не виплачена, чим порушено права позивача на оплату праці. Внаслідок порушення відповідачем права позивача на своєчасне одержання вихідної допомоги позивачу була завдана моральна шкода, вона вимушена була звертатись до знайомих з проханням надання в борг коштів, чого раніше ніколи не робила, це принизило гідність позивача, крім цього в період після звільнення в позивача погіршилось здоров'я та вона вимушена була звертатись до лікаря, тому позивач вважає що такими діями відповідача їй було завдано моральну шкоду в розмірі 3000 грн.. Оскільки такими діями відповідача порушено права позивача на отримання вихідної допомоги та право на своєчасне здійснення остаточного розрахунку при звільненні позивач звернулась за захистом своїх прав до суду та просила суд:

- визнати незаконними дії відповідача в частині не нарахування та невиплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України;

- стягнути з відповідача користь позивача відповідно до ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу в розмірі 6562,14 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 3000 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку остаточного розрахунку за період з 08.06.2015р. по 14.04.2016р. в розмірі 24453,06 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.06.2016р. у справі №804/8122/15 адміністративний позов задоволено частково; - визнано протиправними дії УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України; - стягнуто з УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 відповідно до статті 44 КЗпП України вихідну допомогу в розмірі 6295,71 грн.; - стягнуто з УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку остаточного розрахунку за період з 08.06.2015 р. по день прийняття рішення судом - 23.06.2016 р., в розмірі 26530,35 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено / а.с. 31-37 том 2/.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції від 23.06.2016р. у даній справі в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу / а.с. 44-52 том 2/, у якій посилаючись та те, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття рішення з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, тому просив суд скасувати постанову суду першої інстанції від 23.06.2016р. у даній справі в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні цієї частини позовних вимог відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі та просив суд апеляційну скаргу задовольнити, постанову суду першої інстанції від 23.06.2016р. у даній справі скасувати та постановити у справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, та посилаючись на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи було об'єктивно та повно з'ясовано усі обставини справи, які мали значення для її вирішення та постановлено у справі рішення без порушення вимог чинного законодавства, просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції від 23.06.2016р. у даній справі залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні представників відповідача та позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали даної адміністративної справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що позивача наказом №43-О від 30.08.2011р. призначено на посаду головного спеціаліста відділу виконання бюджету, бухгалтерського обліку та контролю за використанням коштів Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області та прийняла присягу державного службовця / а.с.141-142 том 1/

Також судом встановлено, що за час роботи у відповідача відповідно до наказу №13-в від 22.06.2012 р. позивачу надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 30.08.2011 р. по 29.08.2012 р. на 30 календарних днів з 25.06.2012 р. по 25.07.2012 р. включно з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 р., при цьому виплата заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснювалась 22.06.2012 р. в сумі 3000 грн. та 25.06.2012 року в сумі 340,84 грн; - відповідно до наказу №32-щв від 16.07.2013 р. позивачу надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 30.08.2012 р. по 29.08.2013 р. на 14 календарних днів з 17.07.2013 р. по 30.07.2013 р. включно, при цьому виплату заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснювалась 16.07.2013 р. в сумі 3570 грн. та 30.07.2013 р. в сумі 115,03 грн.; відповідно до наказу №17-щв від 16.07.2014 р. позивачу надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 30.08.2013 р. по 29.08.2014 р. на 30 календарних днів з 17.07.2014 р. по 15.08.2014 р. включно з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 р., при цьому виплата заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснювалась 15.07.2014 р. в сумі 4800 грн. та 30.07.2014 р. в сумі 48,45 грн.; - відповідно до наказу №8-щв від 30.04.2015 року ОСОБА_1 надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 30.08.2014 р. по 29.08.2015 р. на 30 календарних днів з 05.05.2015 р. по 05.06.2015 р. включно, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, при цьому виплата заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснювалась 06.05.2015р. в сумі 4000 грн. та 28.05.2015 р. в сумі 135,28 грн.

У подальшому, а саме 04.06.2015 р. ОСОБА_1 подала відповідачу заяву про звільнення / а.с. 8 том 1/, у якій позивачем було зазначено, що у зв'язку з систематичним порушенням строків виплати відпускних, вона просить звільнити її з роботи за власним бажанням в порядку частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, без письмового попередження про звільнення за 14 календарних днів з 05.06.2015 р. та на підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР від 04.08.1983 р. просить надати завірені копії наказу про звільнення та наказів про надання відпусток за весь період роботи у відповідача, а також на підставі ст..ст. 49, 110 КЗпП України позивач просить надати довідку про виплачену заробітну плату за травень 2015 року.

05.06.2015 р. ОСОБА_1 наказом №21-ОС звільнено з посади головного спеціаліста відділу виконання бюджету, бухгалтерського обліку та звітності УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області за власним бажанням за частиною 3 статті 38 КЗпП України з утриманням з ОСОБА_1 коштів за частину основної щорічної відпустки тривалістю 7,08 календарних днів за період роботи з 30.08.2014 р. по 29.08.2015 р. / а.с. 11 том 1/.

Вищенаведені фактичні обставини, які були встановлені судом під час розгляду справи, підтверджуються належними письмовими доказами, які були досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду справи / а.с.7, 11, 13-20 том 1/, та не заперечувались відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції.

Також судовому засіданні встановлено, що позивач 09.06.2015 р. отримала у відповідача трудову книжку, та 15.06.2015р. позивачем було подано відповідачу заяву про надання довідки про середній заробіток за останні 2 місці, що передують звільненню, інформації щодо сум виплаченої заробітної плати за час щорічних основних відпустом та матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2011 по 2015 рік з розшифровкою за видами виплат та датою перерахування вказаних сум на картковий рахунок, у якій позивач також просила надати роз'яснення на якій підставі не була виплачена вихідна допомога при звільненні на підставі статті 44 КЗпП України.

25.06.2015 р. відповідачем було надано позивачу відповідь за вих. №2962/08/37 на заяву від 15.06.2015р., у якій зазначено, зокрема, що відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога, а оскільки відповідачем не визнаються порушення законодавства про працю чи трудового договору, виплата вихідної допомоги згідно статті 44 КЗпП України при виплаті розрахунку при звільненні не проведена, та ним направлено позову заяву до суду про зміну формулюванням причин звільнення з посади.

Також під час розгляду справи встановлено, що з метою зміни формулювання причини звільнення з посади ОСОБА_1 із «звільнити за власним бажанням, частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України» на «звільнити за власним бажанням, частиною 1 статті 38 КЗпП України» в трудовій книжці та в наказі №21-ОС від 05.06.2015 р. УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області звернулось з цивільним позовом до Васильківського районного суду Дніпропетровської області, але ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 11.08.2015р. у цивільній справі №172/695/15-ц позов УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про зміну формулювання причини звільнення з посади залишено без розгляду.

Ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12.08.2015р. у справі №172/967/15-а відкрито провадження за адміністративним позовом УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про зміну формулювання причини звільнення з посади та постановою Васильківського районного суду Дніпропетровської області віл 17.12.2015р. у справі №172/967/15-а відмовлено у задоволенні адміністративного позову УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про зміну формулювання причини звільнення з посади, але ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі №172/967/15-а (2-а/172/25/15) від 29.03.2016р. апеляційну скаргу УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області задоволено частково, постанову Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 року скасовано, провадження в адміністративні справі №172/967/15-а закрито.

Приймаючи рішення про закриття провадження в адміністративній справі №172/967/15-а суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції помилково відкрив провадження у справі за вказаним позовом в порядку адміністративного судочинства та розглянув її по суті заявлених вимог, оскільки чинним законодавством не передбачено права Пенсійного фонду України та його територіальних органів звертатися до суду з вимогами про зміну формулювання звільнення службовця та внесення відповідних змін у наказ про звільнення, що видавався самим же суб'єктом владних повноважень і який сам же з ним не погоджується.

Враховуючи те, що під час розгляду справи судом встановлено порушення відповідачем трудового законодавства, а саме порушення строків виплати заробітної плати за час щорічної відпуски, яка надавалась позивачу за 2013р, 2014р., 2015р., то колегія суддів приймаючи до уваги положення ст. 38 КЗпП України та правову позицію Верховного суду України, яка висловлена ним у постанові від 22.05.2013р. у справі №6-34цс-13, вважає що судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що на момент розгляду даної справи судом першої інстанції причиною звільнення позивача є звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, тобто ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що і зазначено у трудовій книжці позивача та у наказі №21-ОС від 05.06.2015р. / а.с. 7, 11 том 1/.

Щодо доводів відповідача під час розгляду даної справи про неможливість своєчасної виплати відпускних працівнику з огляду на складний порядок запиту коштів у вищестоящих органів Пенсійного фонду України і необхідність застосування у даному випадку положень ст. 98 КЗпП України, оскільки відповідач є органом державної виконавчої влади, який фінансується з державного бюджету України, то колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Під час розгляду даної справи з урахуванням змісту правовідносин, які вникли між сторонами у даній справі, а також з урахуванням суєтного складу учасників цих відносин, одним з яких є орган державної виконавчої влади, який у відносинах з позивачем виступає у якості суб'єкта владних повноважень, слід зазначити, про необхідність додержання суб'єктом владних повноважень принципу обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов'язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід'ємним елементом принципу правової держави та верховенства права.

Як відзначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприяття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

При цьому сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Так, у справі Yvone van Duyn v. Home Office, Європейський суд зазначив, що принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності (Сase 8/81 Ursula Becker v. Finanzamt Munster-Innenstadt [1982] ECR 053, § 24; Case 148/78 Criminal Proceedings against Tullio Ratti [1979] ECR 1629, § 22; Case 168/95 Criminal Proceedings against Luciano Arcaro [1996] ECR 1-4705, § 42 тощо).

Отже враховуючи, що за своїм статусом у суспільстві учасники спірних відносин перебувають у нерівних умовах, у зв'язку з чим з урахуванням пункту 2 розділу 4 Указу Президента України «Про Концепцію вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів» №361/2006 від 10.05.2006р., яким визначено, що адміністративне судочинство спрямоване на захист прав особи у публічно-правових відносинах від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, адміністративний суд має вжити всіх передбачених законом заходів, щоб захистити порушені органом влади права особи.

При цьому у даному випадку єдиним критерієм для визначення того, чи дотримувалась держава в особі її органів влади обов'язку у здійсненні позитивних дій, направлених на реалізацію гарантії працевлаштування позивача, є ефективність дій держави у розглянутій ситуації.

Право на отримання винагороди за працю не залежить від наявності бюджетного фінансування, а має безумовний характер, і відповідач не може посилатись навіть на відсутність коштів для виплат на підтвердження відсутності підстав для застосування наслідків невиконання норм трудового законодавства, і у даному випадку відсутність фінансування у визначені строки для здійснення виплат із заробітної плати за час відпустки, судом не приймається як належний доказ відсутності вини в діях відповідача, оскільки, правові положення, які передбачають виплату заробітної плати працівникам є чинними, не зупинені та не змінені, відповідач не був позбавлений права своєчасного формулювання запиту на кошти, необхідні для цих виплат, і такий висновок суду відповідає правовій позиції Вищого адміністративного суду України, яка викладена ним у ухвалі від 11.10.2012 р. у справі К/9991/49480/12.

Також необхідно зазначити, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, і саме така позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні у справі «Кечко проти України».

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що здійснюючи дії з оформлення щорічних відпусток у 2013, 2014, 2015рр, позивач мав обґрунтовані сподівання на отримання грошових коштів у вигляді заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення у термін за три дні до початку відпустки, гарантовані законодавством про працю, проте, в порушення принципу захисту обґрунтованих сподівань з боку держави, грошові кошти були зараховані на картковий рахунок позивача з порушенням термінів виплати, у тому числі й після початку щорічної відпустки позивача.

За таких обставин позивач правомірно скористався правом, яке надано йому ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, і як наслідок у даному випадку, відповідно до положень ст. 44 цього ж Кодексу, позивач мав право при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) на виплату вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що у даному випадку дії відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст.. 44 КЗпП України є незаконними, і під час визначення розміру цієї допомоги, яка підлягала виплаті позивачу необхідно керуватись середньомісячної заробітної платою позивача у справі, яка відповідно до довідки відповідача / а.с. 27 том 1/ становить 2098,57 грн., у зв'язку з чим розмір вихідної допомоги позивача відповідно до ст. 44 КЗпП України становить 6295,71 грн. (2098,57х3=6295,71 грн.).

Посилання відповідача під час розгляду даної справи на те, що позивач у порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України не зверталась з вимогою до відповідача про розрахунок, то ці доводи відповідача не можуть бути прийнято судом до уваги з огляду не те, що положення ч. 1 ст. 116 КЗпП України встановлюють обов'язок роботодавця повідомити про нараховані суми, належні працівникові при звільненні саме й для того, щоб працівник, який не працював у останній робочий день мав змогу пред'явити вимогу про розрахунок в частині платежів, які він вважає несплаченими.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з заявою від 15.06.2015 р., в якій, зокрема, просив надати роз'яснення, з яких підстав йому не була виплачена вихідна допомога при звільненні відповідно до статті 44 КЗпП України, на що отримав відповідь відповідача за вих. №2962/08/37 від 26.05.2015р. про те, що виплата вихідної допомоги не проведена через невизнання відповідачем причин формулювання звільнення.

Отже з заяви позивача від 15.06.2015 р. вбачається упевненість щодо існування належного обов'язку УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області виплатити їй вихідну допомогу.

Доводи відповідача щодо надання окремої вимоги щодо виплати вихідної допомоги безпідставні, оскільки жодним законодавчим актом не визначена форма вимоги, яка має бути пред'явлена до роботодавця для виплати вихідної допомоги, крім того, у листі відповідача за вих. №2962/08/37 від 25.06.2015 р. не зазначено про необхідність надання окремої вимоги про виплату вихідної допомоги, а відмовлено з підстав невизнання відповідачем причин для виплати вихідної допомоги.

Враховуючи те, що під час розгляду справи встановлено право позивача на отримання вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України та приймаючи до уваги, що сума цієї допомоги не була виплачена позивачу на момент звільнення, та не виплачена на момент розгляду даної справи судом першої інстанції, що свідчить про те, що відповідачем не здійснено у встановлені чинним законодавством строки остаточний розрахунок з позивачем при звільненні, а тому на відповідача законом, зокрема ст.ст. 116,117 КЗпП України, покладено обов'язок виплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки такого розрахунку.

Визначаючи період за який необхідно розраховувати суму середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу колегія суддів вважає, що з урахуванням того, що на момент розгляду даної справи судом першої інстанції відповідачем остаточний розрахунок з позивачем у зв'язку з його звільненням не було здійснено, суд першої інстанції правомірно визначив цей період з 08.06.2015р. по день розгляд даної справи судом першої інстанції, та обґрунтовано з метою захисту прав та охоронюваний законом інтересів позивача відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України у цій частині позовних вимог вийшов за межі заявлених позовних вимог, а при визначені розміру середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку обґрунтовано взяв до уваги відомості довідки відповідача / а.с. 27 том 1/ та здійснив розрахунок з застосуванням приписів листів Міністерства соціальної політики України №10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 року та №10846/0/14-15/13 від 20.07.2015 року про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік та 2016 рік відповідно, та визначив загальна сума середнього заробітку за затримку розрахунку вихідної допомоги у період з 08.06.2015 року по 23.06.2016 року - день прийняття рішення судом у розмірі 26530,35 грн..

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи у їх сукупності, та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги щодо визнання протиправними дії УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України; стягнення з УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь позивача відповідно до статті 44 КЗпП України вихідної допомоги в розмірі 6295,71 грн.; стягнення з УПФУ у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи, і суд першої інстанції постановив правильне рішення в частині задоволення цих позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної адміністративної справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке б потягло за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, не було встановлено, тому постанову суду першої інстанції від 23.06.2016р. у даній адміністративній справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційній скарзі відповідача, суперечать зібраним у справі доказам та фактичним обставинам справи, зводяться до переоцінки ним доказів, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду даної адміністративної справи і незгоди з висновками суду з оцінки обставин у справі, а також помилкового тлумачення заявником апеляційної скарги норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.06.2016р. у справі №804/8122/15 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст виготовлено - 26.09.2016р.

Головуючий: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко