Справа № 805/1085/16-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2016-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 р. Справа №805/1085/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 11 година 50 хвилин

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

при секретарі судового засідання Проніні Д.С.

за участю

позивача ОСОБА_1 особисто

представника позивача ОСОБА_2 на підставі договору

представника відповідача ОСОБА_3 на підставі довіреності (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці про стягнення грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової допомоги за два місяці, зобовязання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку та зобовязання виплатити грошове забпезечення за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановив:

20 квітня 2016 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (далі відповідач або УМВС України на Донецькій залізниці), в якому позивач просив:

1. стягнути з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 серпня 2015 року по 06 листопада 2015 року у сумі 9 544,60 грн.;

2. стягнути з відповідача одноразову грошову допомогу при звільнені у звязку із скороченням штату у розмірі 24 669,12 грн.;

3. стягнути з відповідача грошове забезпечення за два місяці у розмірі 6 204,62 грн.;

4. зобовязати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки, всього за 50 діб з розрахунку за 12 календарних місяців роботи, які передували місяцю виплати відповідної компенсації відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100;

5. зобовязати відповідача нарахувати і виплатити грошове забпезечення за час затримки розрахунку при звільненні з 06 листопада 2015 року по день проведення розрахунку з урахуванням середньоденного грошового забезпечення 146,84 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з 24 січня 2000 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

Наказом УМВС України на Донецькій залізниці від 23 липня 2014 року № 223о/с позивач, який перебував у спеціальному званні «майор міліції», призначений на посаду старшого інспектора по режиму секретності лінійного відділу на станції Словянськ УМВС України на Донецькій залізниці.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 серпня 2014 року № 1498о/с, який виданий на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 05 серпня 2014 року № 852, він звільнений з органів внутрішніх справ за п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114.

Своє звільнення позивач оскаржив в судовому порядку.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у справі № 808/5767/14(ПРДО/808/1/15) позов ОСОБА_1 до МВС України, УМВС України на Донецькій залізниці задоволений частково; визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 05 серпня 2014 року № 852 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності майора міліції ОСОБА_1, старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Слов'янськ УМВС України на Донецькій залізниці; визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 05 серпня 2014 року № 1498о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1, старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Слов'янськ УМВС України на Донецькій залізниці; поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Слов'янськ УМВС України на Донецькій залізниці з 06 серпня 2014 року; вирішено стягнути з УМВС України на Донецькій залізниці на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 37 002,60 грн.; у задоволенні решти вимог відмовлено.

Позивач зазначав, що постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року в частині поновлення його на посаді підлягала негайному виконанню. Проте рішення суду в частині поновлення позивача на посаді виконане лише 06 листопада 2015 року, про що свідчить наказ УМВС України на Донецькій залізниці від 06 листопада 2015 року № 259о/с.

На цій підставі позивач стверджував, що період з 06 серпня 2015 року по 06 листопада 2015 року є вимушеним прогулом, який має бути оплачений відповідачем.

Розрахунок компенсації за час вимушеного прогулу за період з 06 серпня 2015 року по 06 листопада 2015 року позивач проводив на підставі п.п. 1, 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Позивач доводив, що його грошове забезпечення за червень 2014 року становило 3 064,79 грн., за липень 2014 року 3 102,31 грн.

Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/о/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів у червні 2014 року становила 19 днів, у липні 2014 року 23 дні.

Середньоденне грошове забезпечення складало (3 064,79 грн. (червень 2014 року) + 3 102,31 грн. (липень 2014 року)) : 42 робочих дня (19 днів у червні 2014 року + 23 дня у липні 2014 року) = 146,84 грн.

Період вимушеного прогулу з урахуванням листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/о/14-14/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2015 рік» становив 65 днів.

За розрахунком позивача, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 серпня 2015 року по 06 листопада 2015 року становить 146,84 грн. х 65 робочих днів = 9 544,60 грн.

Посилаючись на ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», п. 10 Порядку обчислення вислуги років, признання та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, позивач стверджував, що при звільненні з органів внутрішніх справ УМВС України на Донецькій залізниці мало нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з наказом УМВС України на Донецькій залізниці від 06 листопада 2015 року № 261о/с вислуга років позивача на день звільнення становила 16 років 4 місяці 21 день.

На підставі п.п. 1, 3, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, позивач доводив, що розрахунок одноразової грошової допомоги має здійснюватися, виходячи з розміру його середньомісячного грошового забезпечення за останні два місяці служби, тобто за червень-липень 2014 року.

Середньоденне грошове забпезечення позивача за цей період становило 146,84 грн.; середня кількість робочих днів в розрахунковому періоді (червень-липень 2014 року) становила 21 день (42 дні / 2).

Як наслідок, середньомісячне грошове забезпечення, з якого належить проводити обчислення одноразової грошової допомоги при звільнення, складає 146,84 грн. х 21 день = 3 083,64 грн.

Таким чином, одноразова грошова допомога при звільненні становить 3 083,64 грн. х 50% х 16 років = 24 669,12 грн.

На підставі п. 3.4.8. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, позивач просив стягнути на його користь грошове забезпечення за два місяці, наступні за днем звільнення.

Позивач стверджував, що останній місяць його роботи липень 2014 року, грошове забпезечення за який становило 3 102,31 грн.

Таким чином, з відповідача слід стягнути 3 102,31 грн. х 2 місяці = 6 204,62 грн.

Позивача доводив, що йому не нарахована та не виплачена компенсація за невикористану відпустку, яка за 2014 рік становить 17 днів, за 2015 рік 33 дні, про що свідчить наказ УМВС України на Донецькій залізниці від 06 листопада 2015 року № 261о/с.

Посилаючись на п.п. 49, 52, 56 Положення про порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, та п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, позивач просив зобовязати відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку з розрахунку за 12 календарних місяців роботи, які передували місяцю виплати відповідної компенсації.

Крім того, на підставі ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України позивач просив зобовязати відповідача нарахувати і виплатити грошове забпезечення за час затримки розрахунку при звільненні з 06 листопада 2015 року по день проведення розрахунку з урахуванням середньоденного грошового забезпечення 146,84 грн. (а.с. 3-8).

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги з підстав, викладених в позові, надали пояснення, аналогічні тим, що наведені у позовній заяві, просили задовольнити позов.

Відповідач УМВС України на Донецькій залізниці позов не визнав, надав письмові заперечення, сутність яких полягала у наступному.

Наказом МВС України від 05 серпня 2014 року № 1498 о/с «По особовому складу» відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, майора міліції ОСОБА_1, старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Словянськ УМВС України на Донецькій залізниці, звільнено з органів внутрішніх справ у запас (з поставленням на військовий облік) за п. 66 за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у справі № 808/5767/14/(ПРДО/808/1/15) ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Словянськ УМВС України на Донецькій залізниці з 06 серпня 2014 року; з УМВС України на Донецькій залізниці на користь позивача стягнуто грошове забпезечення за час вимушеного прогулу у розмірі 37 002,60 грн.

Відповідач зазначав, що постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року прийнята без участі представника УМВС України на Донецькій залізниці, а тому про постановлене судом рішення останньому не було відомо.

Наказом МВС України від 08 червня 2015 року № 659 «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці» ліквідовано УМВС України на Донецькій залізниці.

Наказом МВС України від 22 червня 2015 року № 741 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції» скасовано всі штати та скорочено всі посади УМВС України на Донецькій залізниці.

За таких обставин, за твердженням відповідача, виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 205 року було неможливим.

Користуючись правом, передбаченим ч. 1 ст. 170 КАС України, УМВС України на Донецькій залізниці звернулося до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду з заявою про розяснення судового рішення, в якій просило розяснити, яким чином УМВС України на Донецькій залізниці повинно здійснити поновлення ОСОБА_1 на посаді, якої не існує ще з 22 червня 2015 року.

Згідно з ч. 4 ст. 170 КАС України подання заяви про розяснення судового рішення зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення.

Незважаючи на це, 03 листопада 2015 року до УМВС України на Донецькій залізниці надійшла постанова державного виконавця про негайне виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року в частині поновлення позивача на посаді.

Наказом УМВС України на Донецькій залізниці від 06 листопада 2015 року № 259 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Словянськ УМВС України на Донецькій залізниці з 06 серпня 2014 року.

З урахуванням наведеного відповідач стверджував, що доводи позивача про несвоєчасне видання наказу про поновлення його на посаді є безпідставними.

Відповідач наголошував, що у мотивувальній частині постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року зазначено, що «час вимушеного прогулу з дня звільнення, тобто з 05 серпня 2014 року, по час поновлення на посаді, тобто по 12 жовтня 2015 року, складає більше 13 місяців, а тому грошове забезпечення повинно бути виплачено не більш як за один рік».

У звязку з цим відповідач просив відмовити у задоволенні вимог про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 серпня 2015 року по 06 листопада 2015 року у сумі 9 544,60 грн.

Відповідач зазначав, що п. 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 363, передбачена виплата одноразової грошової допомоги у звязку із скороченням штату.

У звязку з ліквідацією УМВС України на Донецькій залізниці та скороченням всіх посад, з 22 червня 2015 року фінансування УМВС України на Донецькій залізниці не здійснюється.

Посилаючись на ст. 2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади» від 30 червня 1999 року № 783-XIV, ст. 23 Бюджетного кодексу України, відповідач стверджував, що є розпорядником бюджетних коштів другого ступеня, самостійно здійснювати розрахунки не має можливості, а фінансування з Державного бюджету України не отримує.

Вимоги позивача про стягнення грошового забезпечення за два місяці відповідач вважав безпідставними, оскільки пп. 3.4.8. п. 3.4. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Виплата грошової компенсації за невикористану відпустку в іншому році, ніж у році звільнення працівника міліції, законодавством, що регламентувало діяльність органів внутрішніх справ, не передбачена.

Вимоги позивача про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку відповідач вважав безпідставними, оскільки положення ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, за твердженням відповідача, прийняття у якості розрахункової величини грошового забезпечення позивача за червень-липень 2014 року суперечить Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (а.с. 68-70).

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у запереченнях, просила відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Зясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Відповідач Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (ідентифікаційний код 08602371) зареєстроване як юридична особа 22 вересня 2009 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесений запис за номером 1 034033.

З 15 липня 2015 року відповідач перебуває в стані припинення.

На час судового розгляду запис про державну реєстрацію припинення УМВС України на Донецькій залізниці як юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесений (а.с. 35-36).

08 червня 2015 року МВС України виданий наказ за № 659 «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці», п. 1 якого передбачав ліквідацію відповідача як юридичної особи.

22 червня 2015 року МВС України виданий наказ за № 741 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції», який передбачав скорочення усіх посад УМВС України на Донецькій залізниці, крім посад членів ліквідаційної комісії (а.с. 73-74).

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що встановлено на підставі паспорту громадянина України серії СВ 793500, виданого Словянським МВ УМВС України в Донецькій області 30 серпня 2002 року (а.с. 9).

ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ з 24 січня 2000 року.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у справі № 808/5767/14(ПРДО/808/1/15) позов ОСОБА_1 до МВС України, УМВС України на Донецькій задоволений частково; визнаний протиправним та скасований наказ МВС України від 05 серпня 2014 року № 852 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності майора міліції ОСОБА_1, старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Слов'янськ УМВС України на Донецькій залізниці; визнаний протиправним та скасований наказ МВС України від 05 серпня 2014 року № 1498о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1, старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Слов'янськ УМВС України на Донецькій залізниці; поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Слов'янськ УМВС України на Донецькій залізниці з 06 серпня 2014 року; вирішено з УМВС України на Донецькій залізниці на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 37 002,60 грн.; у задоволенні решти вимог відмовлено.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення з УМВС України на Донецькій залізниці на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 3 083,55 грн. допущена до негайного виконання.

При цьому Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд зазначив: «Відповідно довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за період з червня 2014 року по липень 2014 року склало 3 083,55 грн.

Час вимушеного прогулу з дня звільнення, тобто з 05.08.2014 року, по час поновлення на посаді, тобто по 12.10.2015 року, складає більше 13 місяців, а тому грошове забезпечення повинно бути виплачено не більше як за один рік, що дорівнює: 3 083,55 грн. х 12 міс. = 37 002,60 грн.» (а.с. 10-13).

06 листопада 2015 року УМВС України на Донецькій залізниці видало наказ № 259о/с «По особовому складу», яким майора міліції ОСОБА_1 (М-112883) з 06 серпня 2014 року поновлено на посаді старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Словянськ УМВС на Донецькій залізниці (а.с. 14).

Наказом УМВС України на Донецькій залізниці від 06 листопада 2015 року № 261о/с «По особовому складу» майор міліції ОСОБА_1 (М-112883), старший інспектор з режиму секретності лінійного відділу на станції Словянськ УМВС України на Донецькій залізниці, звільнений з органів внутрішніх справа у запас Збройних Сил (із постановкою на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06 листопада 2015 року.

Наказом УМВС України на Донецькій залізниці від 06 листопада 2015 року № 261о/с визначено, що невикористана позивачем частина відпустки за 2014 рік складає 17 діб, за 2015 рік 33 доби.

Вислуга років на службі в органах внутрішніх справ на день звільнення в календарному обчисленні становить 16 років 04 місяці 21 день, у пільговому 18 років 10 місяців 08 днів (а.с. 15, 71-72).

06 листопада 2015 року під особистий підпис ОСОБА_1 отримав дублікат трудової книжки, про що свідчить складена ним розписка (а.с. 34).

Докази проведення з позивачем розрахунку у звязку зі звільненням з органів внутрішніх справ суду не надані.

02 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції в Донецькій області з заявою, в якій просив нарахувати належну йому матеріальну допомогу при звільненні через скорочення штатів, а також виплатити компенсацію за невикористану відпустку (а.с. 18).

Звернення позивача від 02 лютого 2016 року надійшло до УМВС на Донецькій залізниці 11 лютого 2016 року та зареєстровано за вхідним № М-475.

За результатами розгляду цього звернення листом від 03 березня 2016 року № М-64/02-26-2016 УМВС України на Донецькій залізниці повідомило, що постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року № 808/5767/14(ПРДО/808/1/15) виконана у повному обсязі. Інших документів щодо нарахування та виплати позивачу грошових коштів до відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку УМВС України на Донецькій залізниці не надходило (а.с. 19).

Як свідчить довідка УМВС України на Донецькій залізниці від 10 травня 2016 року № 7/148, розрахунок одноразової грошової допомоги здійснити неможливо у звязку з тим, що станом на 01 вересня 2015 року всі штатні посади УМВС України на Донецькій залізниці скорочені, тому з вересня 2015 року нарахування грошового забезпечення не здійснювалося (а.с. 75).

Згідно з довідкою УМВС України на Донецькій залізниці від 26 травня 2016 року № 7/170 фінансування УМВС України на Донецькій залізниці припинено, заявки на фінансування до МВС України не подавались (а.с. 93).

На підставі розрахункового листа за червень 2014 року встановлено, що грошове забезпечення позивача становило 3 064,79 грн., в тому числі посадовий оклад 750,00 грн., надбавка за спеціальне звання 125,00 грн., надбавка за вислугу років 262,50 грн., надбавка за особливий характер служби 568,75 грн., надбавка за таємність 112,50 грн., премія 1 246,04 грн. (а.с. 16).

Згідно з розрахунковим листом за липень 2014 року, грошове забезпечення позивача становило 3 102,31 грн., в тому числі посадовий оклад 750,00 грн., надбавка за спеціальне звання 125,00 грн., надбавка за вислугу років 262,50 грн., надбавка за особливий характер служби 568,75 грн., надбавка за таємність 112,50 грн., премія 1 273,13 грн. (а.с. 17).

Докази, які б спростовували наведені вище обставини суду не надані.

Надані позивачем письмові докази, а саме заява від 30 листопада 2015 року, адресована Головному управлінню Державної казначейської служби України у Донецькій області (а.с. 37), реквізити розрахункового рахунку позивача (а.с. 38), лист Вищого адміністративного суду України від 14 січня 2016 року № М-4905 (а.с. 39), заява до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2016 року (а.с. 40-41), лист Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2016 року (а.с. 42), суд не бере до розгляду на підставі ч. 1 ст. 70 КАС України, як такі, що не стосуються предмету доказування.

Вирішуючи справу по суті, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені норми права.

1. Стосовно вимог позивача про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 серпня 2015 року по 06 листопада 2015 року у сумі 9 544,60 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ (далі Закон № 565), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, міліція в Україні державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоровя, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону № 565 особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Ч. 1 ст. 18 Закону № 565 було визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення № 114).

Згідно з п. 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Суд зазначає, що норми Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Ч. 1 ст. 19 Закону № 565 було передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року № 1294 (далі Постанова КМУ № 1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Постанови КМУ № 1294 виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896, затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція № 499).

Отже, правові норми, що містяться у Постанові КМУ № 1294 та в Інструкції № 449, є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Такий висновок суду узгоджується з положеннями, що містяться у пп. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Разом з цим суд зазначає, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Ст.ст. 1-2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; при цьому основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках гарантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до п. 1 Постанови КМУ № 1294, п. 3 Інструкції № 499 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (зокрема, спорів з приводу розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Водночас питання відповідальності за затримку виконання судового рішення про поновлення на посаді незаконного звільненої особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

За правилами ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню закон, що регулює подібні правовідносини, а саме ст. 236 КЗпП України, яка регламентує оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

Так, ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

До спірних правовідносин суд застосовує ст. 236 КЗпП України з урахуванням правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постанові від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а13, від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-648цс15.

В обґрунтування заявлених вимог позивача зазначив, що вживав всіх залежних від нього заходів для виконання судового рішення про поновлення на роботі.

У звязку з цим суд відзначає, що ст. 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України постанова суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Ч. 2 ст. 257 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Правова норма, що міститься в п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення на посаді.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч. 5 ст. 124 Конституції України).

Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 257 КАС України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає у роботодавця відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Ч. 4 ст. 257 КАС України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (далі Закон № 606). Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до ст. 2 Закону № 606 примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обовязок. Зазначений обовязок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 34 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання» «проволока», за змістом норм ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником або уповноваженим ним органом наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після оголошення судового рішення.

Судом встановлено, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у справі № 808/5767/14(ПРДО/808/1/15) ОСОБА_1 поновлений на посаді старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Слов'янськ УМВС України на Донецькій залізниці з 06 серпня 2014 року; судове рішення підлягало негайному виконанню.

06 листопада 2015 року УМВС України на Донецькій залізниці видало наказ № 259о/с «По особовому складу», яким майора міліції ОСОБА_1 з 06 серпня 2014 року поновлено на посаді старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Словянськ УМВС на Донецькій залізниці.

Таким чином, постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року не виконувалась впродовж періоду з 13 жовтня 2015 року по 05 листопада 2015 року включно.

Отже, ОСОБА_1 має право на отримання грошового забезпечення за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання рішення суду за період з 13 жовтня 2015 року по 05 листопада 2015 року включно.

Відповідно до п.п. «є» та «л» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100) цей Порядок застосовується, зокрема, у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно з абз. 3 п. 2 цього Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток та для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Умови збереження грошового забезпечення визначені п. 2.18 Інструкції № 499, згідно з яким особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, призначеним на керівну та педагогічну роботу зі спеціальних дисциплін у вищі навчальні заклади МВС, у кожному конкретному випадку можуть бути збережені посадові оклади за останніми до призначення в навчальні заклади основними (які виконуються не тимчасово) штатними посадами Міністром внутрішніх справ України; у такому самому порядку можуть бути збережені посадові оклади за останньою штатною посадою особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, призначеним на керівну та педагогічну роботу зі спеціальних дисциплін у вищих училищах професійної підготовки та навчальних центрах підготовки працівників органів внутрішніх справ.

Судом встановлено, що позивач був звільнений з посади, а згодом поновлений на цій посаді на підставі рішення суду.

Таким чином, в період з 06 серпня 2014 року (наступний день після першого звільнення) і по 05 листопада 2015 року (день, що передував виданню наказу УМВС України на Донецькій залізниці про поновлення на посаді) ОСОБА_1 не перебув на службі, не виконував ніяких посадових обовязків та за ним не зберігалось його грошове забезпечення.

Абз. 6 п.5 Порядку № 100 передбачає, що час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06 серпня 2014 року, присуджене Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом, за своєю правовою природою є компенсаційною виплатою особі за час її знаходження у вимушеному прогулі, а не оплатою праці.

Як наслідок, період з 06 серпня 2014 року по 05 листопада 2015 року слід виключити з розрахунку середньоденного грошового забезпечення.

Останні два (повних) місяця роботи (служби), які передували першому звільненню позивача - це червень та липень 2014 року.

Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Грошове забезпечення ОСОБА_1 у червні 2014 року становило 3 064,79 грн., у липні 2014 року - 3 102,31 грн.

Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/о/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів у червні 2014 року становила 19 днів, у липні 2014 року 23 дні.

Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 у розрахунковому періоді становило (3 064,79 грн. + 3 102,31 грн.) : (19 робочих днів + 23 робочі дня) = 146,84 грн.

Період затримки виконання рішення з 13 жовтня 2015 року по 05 листопада 2015 року включно становить 13 робочих днів (жовтень 2015 року) + 4 робочі дні (листопад 2015 року) = 17 робочих днів.

Отже, грошове забезпечення, яке УМВС України на Донецькій залізниці має сплатити ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання рішення суду, становить 146,84 грн. х 17 дні = 2 496,40 грн.

Вимоги позивача про стягнення з УМВС України на Донецькій залізниці грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 серпня 2015 року по 12 жовтня 2015 року задоволенню не підлягають, оскільки цей період був предметом розгляду Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду під час вирішення справи № 808/5767/14(ПРДО/808/1/15), що відображено в мотивувальній частині постанови від 12 жовтня 2015 року, яка набрала законної сили.

2. Стосовно вимог позивача про стягнення одноразової грошової допомоги при звільнені у звязку із скороченням штату у розмірі 24 669,12 грн. суд відзначає наступне.

Наказом УМВС України на Донецькій залізниці від 06 листопада 2015 року № 261о/с «По особовому складу» майор міліції ОСОБА_1, старший інспектор з режиму секретності лінійного відділу на станції Словянськ УМВС України на Донецькій залізниці, звільнений з органів внутрішніх справа у запас Збройних Сил (із постановкою на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06 листопада 2015 року.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 № 2262-ХІІ (далі Закон № 2262) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Закон № 2262 має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у звязку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

На час виникнення спірних правовідносин (день звільнення позивача) Закон № 2262 діяв у редакції від 01 квітня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2262 особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби через скорочення штатів виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону № 2262 виплата зазначеної в частині першій цієї статті одноразової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального звязку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Відповідно до Закону № 2262 та на виконання постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 09 квітня 1992 року № 2263-ХІІ Кабінетом Міністрів України прийнята постанова «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» від 17 липня 1992 року № 393 (далі Постанова КМУ № 393).

На час виникнення спірних правовідносин Постанова КМУ № 393 діяла у редакції від 04 жовтня 2015 року.

Згідно з абз. 3 п. 10 Постанови КМУ № 393 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються зі служби через скорочення штатів, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до абз. 8 п. 10 Постанови КМУ № 393 строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Абз. 1 п. 14 Постанови КМУ № 393 визначено, що одноразова грошова допомога, передбачена п. 10 цієї постанови, виплачується Міністерством внутрішніх справ за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для його утримання.

Ч. 1 ст. 19 Закону № 565 було передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року № 1294 (далі Постанова КМУ № 1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Постанови КМУ № 1294 виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896, затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція № 499).

Відповідно до абз. 1 п. 1.6. Інструкції № 499 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Судом встановлено, що позивач звільнений з органів внутрішніх справ через скорочення штатів, на день звільнення мав календарну вислугу 16 років, що не оспорюється сторонами.

Таким чином, в силу положень ч. 1 ст. 9 Закону № 2262, абз. 3 п. 10 Постанови КМУ № 393 позивач мав право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як було зазначено вище, відповідно до абз. 1 п. 14 Постанови КМУ № 393 одноразова грошова допомога виплачується Міністерством внутрішніх справ за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для його утримання.

Разом з цим, діючи в межах повноважень, визначених абз. 1 п. 2 Постанови КМУ № 1294, МВС України затвердило Інструкцію № 499, абз. 1 п. 1.6. якої передбачило, що грошове забезпечення виплачується за місцем служби.

Останні два (повних) місяці роботи (служби), з яких має обчислюватися грошове забезпечення, це червень-липень 2014 року.

Середньоденне грошове забпезечення позивача за цей період становило 146,84 грн. Середня кількість робочих днів в розрахунковому періоді становить (19 днів у червні 2014 року + 23 дня у липні 2014 року) : 2 = 21 день.

Середньомісячне грошове забпезечення, з якого належить проводити обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні, складає 146,84 грн. х 21 день = 3 083,64 грн.

Таким чином, розмір одноразової грошової допомоги, що мала бути нарахована та сплачена позивачу під час його звільнення через скорочення штатів відповідно до абз. 3 п. 10 Постанови № 393, становить 3 083,64 грн. х 50% х 16 = 24 669,12 грн.

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 24 669,12 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

3. З приводу вимог позивача про стягнення грошового забезпечення за два місяці, наступні за днем звільнення, у сумі 6 204,62 грн. суд зазначає таке.

Згідно з пп. 3.4.8. п. 3.4. Інструкції № 499 особам рядового і начальницького складу, звільненим з посад у звязку з скороченням штатної посади, з дня, наступного за днем звільнення із займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке особа отримувала за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Грошове забезпечення в цьому випадку обчислюється, виходячи з окладу за спеціальним званням, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, розмір якої визначається за рішенням керівника та оголошується наказом.

Після закінчення двох місяців грошове забезпечення виплачується тільки за рішенням Міністра внутрішніх справ України.

Після закінчення перших двох місяців (та в разі неприйняття відповідних рішень щодо продовження виплати грошового забезпечення) особам рядового і начальницького складу виплачуються тільки оклади за спеціальними званнями.

Під час визначення права на грошове забезпечення у строки, передбачені цією Інструкцією, не зараховуються періоди перебування особи на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоровя.

За бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

Суд відзначає, що пп. 3.4.8. міститься в п. 3.4. Інструкції № 499, який регламентує виплату грошового забезпечення за час перебування в розпорядженні органу внутрішніх справ та в разі звільнення з посади (скорочення штатної посади).

За висновком суду, правова норма, що міститься в пп. 3.4.8. п. 3.4. Інструкції № 499, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позивач звільнений з органів внутрішніх справ через скорочення штатів внаслідок ліквідації УМВС України на Донецькій залізниці, а не звільнений з посади старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Словянськ УМВС України на Донецькій залізниці в результаті скорочення цієї посади та залишився на службі в органах внутрішніх справ.

Отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошового забезпечення за два місяці, наступні за днем звільнення, у сумі 6 204,62 грн. не підлягають задоволенню.

4. Вирішуючи по суті вимоги позивача в частині стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку за 2014-2015 роки, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені правові норми.

За правилами абз. 2 п. 56 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Відповідно до п. «а» п. 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.

Таким чином, Порядком № 100 визначена спеціальна процедура обчислення середнього заробітку для виплати компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до абз. 1 п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Абз. 4 п. 3 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати для компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов'язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов'язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов'язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Ч. 1 ст. 19 Закону № 565 було передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року № 1294 (далі Постанова № 1294) грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до абз. 3 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з абз. 1 п. 7 Порядку № 100 нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Наказом УМВС України на Донецькій залізниці від 06 листопада 2015 року № 261о/с визначено, що невикористана позивачем частина відпустки за 2014 рік складає 17 діб, за 2015 рік 33 доби.

Довідка про розмір грошового забезпечення позивача за останні 12 календарних місяців роботи (служби), які передували місяцю виплати компенсації за невикористану частину відпустки за 2014 рік, а також довідка про розмір грошового забезпечення позивача за останні 12 календарних місяців роботи (служби), які передували місяцю виплати компенсації за невикористану частину відпустки за 2015 рік суду не надані.

Суд відзначає, що внаслідок першого звільнення, визнаного судом незаконним, позивач повністю не використав відпустку за 2014 рік, належні та допустимі докази отримання ним компенсації за невикористані 17 діб відпустки за 2014 рік суду також не надані.

Отже, вимоги про зобовязання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану частину відпустки за 2014 рік тривалістю 17 діб та невикористану частину відпустки за 2015 рік тривалістю 33 доби з розрахунку за 12 календарних місяців роботи, які передували місяцю виплати відповідної компенсації відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

5. Щодо вимог позивача про зобовязання відповідача нарахувати і виплатити грошове забпезечення за час затримки розрахунку при звільненні з 06 листопада 2015 року по день проведення розрахунку з урахуванням середньоденного грошового забезпечення 146,84 грн. суд зазначає наступне.

Як було зазначено вище, нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ КЗпП стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (зокрема, спорів з приводу розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

За правилами ст. 9 КАС у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Ст. 12 цієї Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації, закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Ч. 2 ст. 116 КЗпП визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Належні та допустимі докази, які б свідчили, що у день звільнення, тобто 06 листопада 2015 року, ОСОБА_1 перебув на службі суду не надані.

Наявні у справі письмові докази свідчать, що 06 листопада 2015 року УМВС України на Донецькій залізниці видало наказ № 259о/с, яким поновило позивача з 06 серпня 2014 року на посаді старшого інспектора з режиму секретності лінійного відділу на станції Словянськ УМВС на Донецькій залізниці.

Того ж дня УМВС України на Донецькій залізниці видало наказ № 261о/с, яким ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП всі належні позивачу виплати, повязані з його звільненням, мали бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення ним вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що 02 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції в Донецькій області з заявою, в якій просив нарахувати належну йому матеріальну допомогу при звільненні через скорочення штатів, а також виплатити компенсацію за невикористану відпустку.

Звернення позивача від 02 лютого 2016 року надійшло до УМВС України на Донецькій залізниці 11 лютого 2016 року та зареєстровано за вхідним № М-475.

Оскільки Головне управління Національної поліції в Донецькій області не є органом, уповноваженим проводити з позивачем остаточний розрахунок при звільненні, а звернення позивача надійшло до УМВС України на Донецькій залізниці 11 лютого 2016 року, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 предявив вимогу про проведення з ним розрахунку повноважному субєкту 11 лютого 2016 року.

Докази, які б свідчили про предявлення позивачем відповідачу вимоги про розрахунок до 11 лютого 2016 року, суду не надані.

Таким чином, згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП УМВС України на Донецькій залізниці мало провести остаточний розрахунок з позивачем не пізніше наступного дня після предявлення ним вимоги про розрахунок, тобто не пізніше 12 лютого 2016 року.

На час судового розгляду остаточний розрахунок з позивачем не проведено.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що в силу приписів ст. 117 КЗпП ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 13 лютого 2016 року по 29 червня 2016 року включно.

Позовні вимоги про зобовязання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час затримки розрахунку за період з 06 листопада 2015 року по 12 лютого 2016 року включно задоволенню не підлягають.

Грошове забезпечення ОСОБА_1 у червні 2014 року становило 3 064,79 грн., у липні 2014 року - 3 102,31 грн.

Середньоденне грошове забезпечення у розрахунковому періоді становило 146,84 грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість днів затримки розрахунку з 13 лютого 2016 року по 29 червня 2016 року включно становить (11 робочих днів у лютому + 22 робочі дні у березні + 21 робочий день у квітні + 19 робочих днів у травні + 19 робочих днів у червні) = 92 дні.

Таким чином, середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні становить 146,84 грн. х 92 дні = 13 509,28 грн.

В постанові від 27 квітня 2016 року (справа № 6-113цс16) Верховний Суд України навів наступний правовий висновок.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

В постанові від 23 грудня 2015 року (справа № 6-837цс15) міститься висновок Верховного Суду України, що за наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком.

В постанові від 21 січня 2015 року (справа № 6-195цс14) міститься висновок Верховного Суду України, що оскільки у справі, яка переглядається, вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені у повному обсязі, то й підстав для застосування принципу співмірності та зменшення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в суду не було.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - 9 544,60 грн.; одноразової грошової допомоги при звільнені - 24 669,12 грн.; грошового забезпечення за два місяці, що передували звільненню, - 6 204,62 грн., всього - 40 418,34 грн.

Судом задоволені вимоги про стягнення з відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - 2 496,40 грн., одноразової грошової допомоги при звільненні - 24 669,12 грн., всього - 27 165,52 грн. або 67,21% заявлених позивачем вимог.

Розмір грошової компенсації за час затримки розрахунку 13 509,28 грн. становить 438,10% середнього заробітку.

Оскільки вимоги позивача задоволені частково, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (тривалості затримки, поведінки відповідача у спірних правовідносинах) та, враховуючи принцип співмірності, не вбачає підстав для його зменшення.

Як наслідок, на користь позивача з УМВС України на Донецькій залізниці підлягає стягненню грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні 13 509,28 грн.

Суд не приймає доводи відповідача, що УМВС України на Донецькій залізниці перебуває в стані ліквідації, оскільки ця обставина не звільняє його від обовязку провести повний розрахунок з позивачем.

Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини (справа «Кечко проти України») органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, а тому суд не приймає посилання відповідача на відсутність фінансування цих виплат як причину їх непроведення.

Крім того, відповідачем не наданого жодного доказу на підтвердження того, що УМВС України на Донецькій залізниці порушувало перед розпорядником бюджетних коштів вищого порядку - Міністерством внутрішніх справ України питання про виділення додаткових асигнувань для проведення остаточного розрахунку із звільненими працівниками, в тому числі з позивачем.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати присудженню не підлягають.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 2-15, 17-20, 23, 26, 69-72, 94, 98, 159-163, 167, 185-186, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці про стягнення грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової допомоги за два місяці, зобовязання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку та зобовязання виплатити грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (ідентифікаційний код 08602371, місцезнаходження: 87501, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Паровозна, буд. 14) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: 84116, АДРЕСА_1) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання рішення суду в сумі 2 496 (дві тисячі чотириста девяносто шість) гривень 40 копійок.

3. Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (ідентифікаційний код 08602371, місцезнаходження: 87501, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Паровозна, буд. 14) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: 84116, АДРЕСА_1) одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 24 669 (двадцять чотири тисячі шістсот шістдесят девять) гривень 12 копійок.

4. Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (ідентифікаційний код 08602371, місцезнаходження: 87501, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Паровозна, буд. 14) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: 84116, АДРЕСА_1)одноразову грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні 13 509 (тринадцять тисяч пятсот девять) гривень 28 копійок.

5. Зобовязати Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину відпустки за 2014 рік тривалістю 17 діб та за невикористану частину відпустки за 2015 рік тривалістю 33 доби з розрахунку за 12 календарних місяців роботи, які передували місяцю виплати відповідної компенсації відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

6. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

7. Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частина проголошені у судовому засіданні 29 червня 2016 року.

8. Повний текст постанови виготовлений 05 липня 2016 року.

9. Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

10. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч. 4 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

11. Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Кравченко Т.О.