Справа № 642/5510/16-а
Суддя: Скляренко С. О.
Дата ухвалення: 2016-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №642/5510/16-а
Провадження №2-а/642/226/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(у порядку скороченого провадження)

26 вересня 2016 року суддя Ленінського районного суду м. Харкова Скляренко С.О., розглянувши в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова, у порядку скороченого провадження, справу за адміністративним позовом справа ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова і отримує пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 02.02.2012 року. Після призначення пенсії продовжує працювати суддею апеляційного суду Харківської області. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII внесено зміни до статті 37 Закону України «Про державну службу» та статтю 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». На підставі вказаних положень позивачу з 01.04.2015 року припинено виплату пенсії. Враховуючи, що Верховною Радою України до 01.06.2015 року не прийнято закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «;Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, скасовані з 01.06.2015 року. Таким чином, з 01.06.2015 року відпали підстави для припинення виплати пенсії. У зв'язку з чим 04.07.2016 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова із заявою про поновлення та виплату пенсії з 01.06.2015 року, проте отримав лист №168/Б-10 від 11.07.2016 року про відмову в поновленні виплати пенсії. Просить суд визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова щодо відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії протиправними та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова поновити виплату призначеної пенсії ОСОБА_2, як працюючому судді, та виплатити призначену пенсію, починаючи з 01.06.2015 року.

Відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова у встановлений строк надав суду заперечення на адміністративний позов, якими просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначив, що відповідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-УIII від 02.03.2015р. та Закону України " Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-УІІІ від 24.12.2015р. у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів" з 01 квітня 2015р. пенсії не виплачуються, у зв'язку з вищевказаним підстав для відновлення виплати пенсії немає. Також відповідач посилається на те, що Законом України «Про державну службу» N 889-УШ від 10.12.2015 були внесені зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а саме в абзаці першому частини першої, у частині другій статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" слова "на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу" виключити. Крім того, відповідно до ст. 90 Закону України «Про державну службу» N 889-VIII від 10.12.2015 пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". В рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави. Вказана позиція конституційного суду узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, яка була висловлена в рішенні від 09.10.1979 року в справі «Ері проти Ірландії», де було зазначено, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державі, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Суддя, оцінивши повідомлені позивачем, представником відповідача обставини, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до довідки №04-72/1315 від 12.08.2016 року, виданої головою апеляційного суду Харківської області, ОСОБА_1 з 21.06.1999 року по теперішній час працює на посаді судді апеляційного суду Харківської області .

Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова і отримує пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01.02.2012 року (пенсійне посвідчення серія ААЖ №679611 від 04.04.2012 року).

Відповідно до абз.2 частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції, яка чинна з 01.04.2015 року, тимчасово у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Позивачу ОСОБА_1 пенсія з 01.04.2015 року не виплачувалася.

Продовжуючи роботу на посаді судді апеляційного суду Харківської області, позивач 04.07.2016 року звернувся до управління Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Харкова з заявою про поновлення виплати призначеної пенсії.

Листом управління Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Харкова від 11.07.2016 року №168/Б-10 позивачу повідомлено про відмову в поновленні виплати пенсії з 01.06.2015 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Враховуючи вказані зміни до закону, управління припинило виплату пенсії позивачу, зазначивши, що норма закону, на який посилається позивач не є підставою для поновлення раніше призначеної пенсії, оскільки відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (№213-VІІІ від 02.03.2015 року), у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу», Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших.

Вказаний у пункті 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії/щомісячне довічне грошове утримання за цим законом не призначаються. В теперішній час особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу», Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ін., пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до абз. 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції, яка чинна з 01.04.2015 року, тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 30 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього закону, не виплачуються. В редакції закону від 01.01.2016 року вказаний строк продовжено до 31.12.2016 року.

У відповідності до статті19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в т.ч. порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

У правовій позиції Конституційного Суду України, висловленій ним у Рішенні у справі про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема від 24 червня 1999 року №6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), Конституційний Суд України наголошує, що частина 3 статті 22 Конституції України встановила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у пункті 23 рішення від 08.11.2005 року «Кечко проти України», якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Частиною 1 статті 126 Конституції України закріплено положення, згідно з яким незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Складовою цих гарантій відповідно до частини 1 статті 130 Конституції України є обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови функціонування судів і діяльності суддів.

Отже, особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

02.03.2015 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року, який набрав чинності з 01.04.2015 року.

Вказаним Законом (пп.2 п.12 розділу 1) внесені зміни в статтю 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно яких: тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: - у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «;Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються; - у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Крім того, згідно пункту 2 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Станом на 1 квітня 2015 року посада, на якій працює позивач, дійсно, давала право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу» та «Про судоустрій і статус суддів», у зв'язку з чим відповідачем було припинено виплату пенсії ОСОБА_1 з 1 квітня 2015 року.

Пунктом 6 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911 до частини 4 статті 37 Закону України «Про державну службу» внесено чергові зміни і встановлено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються.

Пунктом 22 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911 до частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» внесено чергові зміни і встановлено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Таким чином, законодавець подовжив строк, на який припиняється виплата раніше призначених пенсій особам, що працюють на відповідних посадах, однак дане положення набрало законної сили 01.01.2016 року, а обмеження прийняті Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII припинили свою дію 01.06.2015 року, аналізуючи наведені норми законодавства суд приходить до висновку, що з 01.06.2015 року по 31.12.2015 року пенсія позивачу повинна була виплачуватись відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Україна є соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1 та частина перша статті 8 Основного Закону України).

У Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що «верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності». Складовою верховенства права є правова визначеність, яка, зокрема, знаходить свій вияв у принципі законних (легітимних) очікувань.

Європейський суд з прав людини у справі ОСОБА_3 Дайн проти Міністерства внутрішніх справ (Yvonne Van Duyn v. Home Office 04.12.1974) висловив правову позицію, за якою принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, ця держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відтак, обґрунтованими (легітимними) сподіваннями особи є очікування можливості ефективного здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі, якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями цих прав.

Згідно статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, відповідно до статті 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своїх дій.

Відповідно до статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність захисту права позивача на поновлення та виплату пенсії шляхом визнання дій відповідача щодо відмови в поновленні та виплаті пенсій неправомірними та зобов'язання відповідача прийняти рішення для поновлення та виплату пенсії ОСОБА_1, що відповідає вимогам частини 2 статті 11 КАС України.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ від 06.03.2008 року №2, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, із якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи сукупність усіх наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком з 01 червня 2015 року є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки положеннями статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно частин 1, 2 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду 31.08.2016 року, шестимісячний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивач просить суд захистити його права, суд зазначає, що позовні вимоги за період з 01 червня 2015 року по 29 лютого 2016 року підлягають залишенню без розгляду на підставі частини 1 статті 100 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. 19, 21,46, 64, 68, 126, 130 Конституції України, ст.ст. 2, 10, 11, 71, 86, 94, 99, 100, 158-167, 183-2 КАС України, Законами України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року, Пунктом 6 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова щодо зобовязання поновити виплату та виплатити призначену пенсію за період з 01 червня 2015 року по 29 лютого 2016 року - залишити без розгляду.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова щодо відмови в поновленні та виплаті пенсії ОСОБА_1 - неправомірними.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова поновити виплату призначеної пенсії ОСОБА_1 як працюючому судді та виплатити призначену пенсію з 01 березня 2016 року.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня її проголошення. У разі, якщо рішення ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Постанова набирає законної сили після спливу вказаного строку на її оскарження.

У разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, ухвала суду апеляційної інстанції по такій справі є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: С.О.Скляренко