Справа № 802/334/16-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2016-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 802/334/16-а
21 вересня 2016 року
Як встановлено судом з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації від 21 жовтня 2015 року №446 "Про припинення дії договору оренди землі".
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року провадження у справі закрито. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2016 року апеляційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства "Агросервіс" задоволено, ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року скасовано. Справу направлено до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року провадження у справі закрито.
Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року апеляційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства "Агросервіс" задоволено, ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року скасовано. Справу направлено до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Із позицією Вінницького апеляційного адміністративного суду, що викладена в ухвалі від 21.09.2016 року, не погоджуюсь, а тому вважаю за необхідне викласти окрему думку по даній справі.
Пунктом 1 частини 1 статті 157 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.
Так, з матеріалів справи слідує, що відповідно до розпорядження голови Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області від 24 квітня 2007 року №195 "Про надання в оренду земельних ділянок" було надано ПСП "Агросервіс" терміном на 10 (десять) років невитребувані земельні частки (паї) на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка Тиврівського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 13,9 га.
Відповідно до п.34 Договору від 03 вересня 2007 року однією з підстав припинення дії договору оренди землі є нотаріальне оформлення спадщини (а.с. 7).
В 2013 році спадкоємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було оформлено спадщину на вищезазначені земельні ділянки, що підтверджується рішенням Тиврівського районного суду від 21.03.2013 року та отримано документи на право власності на нерухоме майно.
Судом встановлено, що на підставі вищезазначеного, 21 жовтня 2015 року головою Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області було прийнято розпорядження №446 "Про припинення дії договору оренди землі" .
Дане розпорядження прийнято на підставі заяви представника власників земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Відповідно до заяв додавались копії документів, які посвідчували право власності на земельні ділянки, які знаходяться на території Довгополівської сільської ради Тиврівського району за межами населеного пункту с. Довгополівка. Також було надано копію заяви від 07.08.2015 року, яку було подано до ПСП "Агросервіс" про припинення дії договору оренди невитребуваних земельних часток (паїв) на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка (а.с. 29,30).
Суд встановив, що відповідно до Розпорядження голови Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області від 21 жовтня 2015 року № 446 "Про припинення дії договору оренди земельної ділянки" було припинено дію договору оренди невитребуваних земельних часток (паїв) на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка в зв'язку з нотаріальним оформленням права власності на земельні ділянки спадкоємцями.
Предметом спору у вказаній справі було скасування розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області від 21 жовтня 2015 року №446 на підставі якого, в подальшому, було припинено дії договору оренди землі від 03 вересня 2007 року, так як на невитребувані земельні частки (паї) на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка Тиврівського району Вінницької області, набули права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України ( далі - ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі, на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.
Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Виходячи з положень ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.
З положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.
Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними особами, фізичними особами та з суб'єктами підприємницької діяльності.
Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.
Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.
Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.
За змістом ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 11 ЦК України, ст.ст. 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).
Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер.
Як досліджено із змісту позову, позивач просить визнати протиправним і скасувати розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області від 21 жовтня 2015 року №446 на підставі якого, в подальшому, було припинено дії договору оренди землі від 03 вересня 2007 року, так як на невитребувані земельні частки (паї) на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка Тиврівського району Вінницької області, набули права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2
В даному випадку Тиврівська районна державна адміністрація Вінницької області реалізує свої повноваження власника землі, і виступає рівноправним суб'єктом земельних відносин. У відносинах з приводу яких виник спір, відповідач не здійснював владні управлінські функції. Тобто, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно - правовий характер.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічна правова позиція з цього приводу викладена в постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 01 жовтня 2013 року у справі №21-228а13, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 09 грудня 2014 р. у справі №21-308а14 та від 16 грудня 2014 р. у справі №21-544а14, висновки яких є обов'язковими для врахування судами у відповідності до положень ст.244 КАС України.
Частиною 2 ст. 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
Між тим, аналіз норм чинного законодавства та матеріалів справи дає можливість дійти до переконання, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права користування земельною ділянкою виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК України та 16 Цивільного кодексу України.
Згідно з приписами пункту 1 частини 1 статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Враховуючи вказані обставини, вважаю, що підстави для скасування ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року та направлення справи для продовження розгляду відсутні.
Суддя Драчук Т.О.