Справа № 344/16579/15-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

26 вересня 2016 року м. Київ К/800/18622/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУ ПФУ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ОВК) в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив: визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо невиплати йому з 1 жовтня 2011 року пенсії за 12 місяців і 20 днів, а також стосовно не призначення йому пенсії, згідно пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-XII, в редакції періоду спірних правовідносин, спірна пенсія відповідно); зобов`язати відповідача ГУ ПФУ призначити йому спірну пенсію з 9 січня 1995 року та виплатити суму невиплаченої частини пенсії з одночасним здійсненням її індексації згідно вимог законодавства.
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що має право на одержання спірної пенсії саме з 9 січня 1995 року дня його звільнення з військової служби, однак ГУ ПФУ протиправно не здійснила призначення такої, що, на думку позивача, свідчить про допущення відповідачем бездіяльності, порушення вимог законодавства і його прав, а тому ОСОБА_1 просив про задоволення позову.
Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.
Позивач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов.
Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 8 липня 2016 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху, з підстав пропуску скаржником без поважних причин строку касаційного оскарження судових рішень, встановленого статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.
Скаржнику, у 30-ти денний з моменту отримання копії ухвали строк запропоновано усунути зазначені в ухвалі недоліки та роз`яснено, що у випадку їх невиконання у відкритті касаційного провадження у справі буде відмовлено.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали до Вищого адміністративного суду України надійшла заява скаржника, зареєстрована в канцелярії суду 15 серпня 2016 року, якою недоліки касаційної скарги усунуто.
Разом з тим, у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.
За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.
Як встановлено судами, позивач 2 лютого 1955 року народження проходив військову службу і 30 січня 1997 року звернувся з заявою про призначення йому пенсії на підставі Закону № 2262-XII, яка була розглянута відповідачем і призначена ОСОБА_1 з 30 січня 1996 року. Одночасно, позивачу на підставі статті 50 цього Закону виплачено пенсію за 12 місяців перед зверненням за призначенням такої.
Водночас, позивач посилається на те, що в постанові Івано-Франківського окружного адміністративного суду зазначено іншу дату, з якої здійснено призначення пенсії, а саме 30 січня 1995 року, відтак, з урахуванням положень частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України спірна пенсія мала бути призначена і виплачена саме з 9 січня 1995 року, тобто починаючи з дати його звільнення з військової служби.
Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Разом з тим, суди при застосуванні цієї процесуальної норми правильно виходили з того, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Отже, за змістом частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.
Одночасно, передбачене частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.
Для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому слід також враховувати вимоги частин 4 та 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України щодо необхідності офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках витребувати ті докази, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.
У даному випадку, суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позову на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що позивач звернувся за призначенням йому спірної пенсії саме 30 січня 1997 року, а тому дійшли правильного висновку про відсутність з боку відповідача протиправних дій або бездіяльності, оскільки останній діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при цьому прав позивача не порушив.
Такі висновки судів узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.
Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.
За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або порушили норми процесуального права.
Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2016 року, відмовити.
Матеріали касаційної скарги повернути скаржнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного
суду України М.І. Мойсюк