Справа № П/811/2515/15
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № П/811/2515/15 Головуючий у 1-й інстанції: Бабич А.М. Суддя-доповідач: Ганечко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

29 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ганечко О.М.,

суддів: Федотова І.В.,Коротких А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 15.07.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Голови Кіровоградського окружного адміністративного суду, Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання протиправним рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до Голови Кіровоградського окружного адміністративного суду, Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання протиправним рішення.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 15.07.2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на незаконність, необ'єктивність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

У засідання учасники процесу не з'явилися, будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає слуханню спірного питання відповідно до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України.

Відповідно до ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України, у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

В судовому засіданні, колегією суддів відмовлено в задоволені клопотання ОСОБА_2 про здійснення судового засідання в режимі відео конференції.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України - за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 11.04.2008 року позивач призначений на посаду судді Кіровоградського окружного адміністративного суду.

10.04.2013 року закінчився п'ятирічний строк перебування позивача на посаді судді Кіровоградського окружного адміністративного суду, у зв'язку з чим, останній звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії України з заявою про рекомендування його на посаду судді безстроково.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27.02.2013 позивачу відмовлено у рекомендуванні для обрання на посаду судді безстроково та указом Президента України 14.07.2015 №419/2015 позивача звільнено з посади судді, у зв'язку з закінченням строку, на який його призначено.

Отже, станом на лютий 2015 року, позивач не здійснював процесуальних повноважень судді Кіровоградського окружного адміністративного суду.

Пунктом 1 наказу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02.03.2015 №16 "Про обмеження суддівської винагороди 10-ти розмірами мінімальних заробітних плат" наказано установити з 01.02.2015 обмеження десяти розміріми мінімальних заробітних плат суддівської винагороди суддям Кіровоградського окружного адміністративного суду окрім судді Флоренка О.Ю.

Пунктом 2 наведеного наказу зобов'язано фінансово-господарський відділ здійснювати виплату суддівської винагороди позивачу у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, як такому, що не був рекомендований Вищою кваліфікаційною комісією суддів України на обрання судді безстроково.

Надаючи оцінку спірним обставинам та доводам сторін, суд врахував, що держава на підставі ст.130 Конституції України, забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Отже, питання визначення розміру належної оплати праці судді віднесено до органів законодавчої та виконавчої гілок влади. У цьому контексті питання справедливого розміру оплати праці суддів, рішення щодо продовження або припинення повноваження яких не прийнято у встановлений законом строк, також належить саме до їх сфери відповідальності, адже поняття "справедливості" є оціночним і відрізняється у кожного члена суспільства.

Враховуючи, що економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" (далі - ЗУ №108/95-ВР), який спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Організація оплати праці, відповідно до ст.5 ЗУ №108/95-ВР, здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод, колективних договорів, трудових договорів; грантів.

Згідно з абзацом третім ст.8 ЗУ №108/95-ВР умови розміру оплати праці суддів визначаються законом. Ним є Закон України від 07.07.2010 №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №2453-VI).

Згідно з ч.1 ст.129 Закону №2453-VI, в редакції, чинній станом на виникнення спірних відносин, встановлено, що виплата суддівської винагороди регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України".

Відповідно до п.10 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VІІІ (у редакції, що діяла до 01.04.2015), у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014, яким Закон №2453-VI доповнено частиною 9, якою встановлено, що судді, з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

Зазначені положення Закону №2453-VI діяли до 28.03.2015, а саме до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, викладеній на підставі Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VІІІ. З набранням законної сили зазначеним Законом, втратили чинність положення ч.9 ст.129 Закону №2453-VI, якими було встановлено, що судді, з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку), здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

Отже, у період з 01.01.2015 до 28.03.2015 були чинними положення ч.9 ст. 129 Закону №2453-VI, які обмежували розмір суддівської винагороди судді, щодо якого Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення про відмову в рекомендуванні його для обрання на посаду судді безстроково, розміром однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що розмір суддівської винагороди позивача, визначений п.2 оскаржуваного наказу, у період дії ч.9 ст.129 Закону №2453-VI відповідав вимогам закону.

Суд врахував ч.1 ст. 1 Закону №108/95-ВР, якою встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Суддею, згідно з ч.1 ст.51 Закону №2453-VI, є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №2453-VI, судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні, шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.

Отже, трудовою функцією судді є безпосереднє здійснення правосуддя.

До 01.01.2015 законодавство не визначало розміру оплати праці в залежності від того, чи здійснює суддя свою трудову функцію. Діючою на час виникнення спірних відносин ч.9 ст.129 Закону №2453-VI, законодавець імперативно визначив розмір суддівської винагороди - 1 мінімальну заробітну плату суддям, що не здійснюють повноваження судді щодо розгляду справ, а отже не виконують роботу.

Оскільки позивач не виконував, станом на час прийняття оскаржуваного наказу своєї трудової функції, як суддя, відсутні підстави для виплати йому суддівської винагороди у розмірі, встановленому для працюючого судді, а правова природа розміру грошового забезпечення такого судді є фактично оплатою за простій.

Посилання позивача на невідповідність ч.9 ст.129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" у редакції, чинній з 01.01.2015 року, нормам Конституції України з огляду на відсутність таких рішень Конституційного суду України, є безпідставними.

Твердження позивача, що відповідач застосував зворотну дію у часі щодо ч.9 ст.129 Закону №2453-VI, суд вважає необґрунтованим, оскільки, згідно з ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до абз.2 п.2 рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, зазначена статті Основного закону застосовується виключно до подій та фактів, а не до осіб. Суд врахував, що ч.9 ст.129 Закону №2453-VI почала діяти з 01.01.2015 з набранням законної сили Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014. Розмір суддівської винагороди позивача як судді, що не здійснював процесуальних повноважень у січні 2015 року, не був поширений на правовідносини, які вже настали, і застосований без зворотної дії в часі.

Крім того, Кіровоградський окружний адміністративний суд є державною, бюджетною установою, яка, відповідно до абзацу другого ст.19 Конституції України зобов'язана діяти в порядку та в межах діючих законів України.

Згідно з ч.1 ст.142 Закону №2453-VI (в редакції, чинній станом на виникнення спірних відносин), фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Ч.1 ст. 143 Закону №2453-VI, визначає, що суди загальної юрисдикції фінансуються, згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фінансування Кіровоградського окружного адміністративного суду на оплату суддівської винагороди здійснюється виключно в межах сум на оплату праці суддям, встановлених Законом №2453-VI.

Отже, встановлена оскаржуваним наказом виплата позивачу суддівської винагороди здійснювалась з урахуванням видатків, передбачених Державним бюджетом України, згідно зі ставками, встановленими Законом №2453-VI.

Врахувавши ч.2 ст.24 Закону №2453-VI якою встановлено, що голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що голова Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_3, який підписав оскаржуваний наказ, діяв у межах та в спосіб, визначений законом, а розмір суддівської винагороди, визначений п.2 цього наказу, в повній мірі відповідає вимогам викладений вище норм.

Також враховано, що вимоги позивача підпадають під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і що їх можна вважати "майном" у значенні цього положення.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеній у рішенні "Суханов та Ільченко проти України" за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Кореску v. Slovakia), п. 50; "Anheuser-Busch Inc. проти Португалії" (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

Тобто, розмір оплати праці позивача, встановлений оскаржуваним наказом відповідав вимогам діючій на той період нормі закону, а також відсутність судової практики з аналогічних підстав на користь позивачів.

Крім того, зважаючи, що п.1 оскаржуваного наказу не встановлює прав та обов'язків позивача, оскільки регулює питання суддівської винагороди суддів Кіровоградського окружного адміністративного суду окрім судді Флоренка О.Ю., ця частина рішення не порушує жодних прав позивача.

Згідно з правовою позицією Верхового Суду України, викладеній у постанові від 15 липня 2014 року, право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Відсутність у будь-кого, в тому числі і позивача, прав чи обов'язків у зв'язку з п.1 оскаржуваного наказу, не породжує для останнього і права на захист.

Доводи позивача щодо того, що голова Кіровоградського окружного адміністративного суду, з огляду на поширення регулювання питання оплати праці за лютий 2015 року, видаючи оскаржуваний наказ у березні 2015 року порушив норми трудового законодавства, не можуть бути враховані, оскільки дії чи бездіяльність відповідної посадової особи не визначена позивачем предметом спору.

За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 15.07.2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Ганечко

Судді: А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Головуючий суддя Ганечко О.М.

Судді: Федотов І.В.

Коротких А. Ю.