Справа № 1570/3969/2012
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 1570/3969/2012
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кравченка М.М.;

за участі:

секретаря судового засідання Свириди Х.С.;

представника позивача ОСОБА_1 (довіреність від 06.07.2016 року);

представника відповідача ОСОБА_2 (довіреність від 02.02.2016 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦІНФОРМ БЕЗПЕКА» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Держаної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 21.06.2012 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, -

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Держаної фіскальної служби в Одеській області в якому просив суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 21.06.2012 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

В період з 07.05.2012 року по 21.05.2012 року співробітники Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси провели планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦІНФОРМ БЕЗПЕКА» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2009 року по 31.12.2011 року.

За результатами цієї перевірки 12.06.2012 року відповідач склав акт № 3352/22-50/33659565, яким встановлені порушення позивачем, зокрема:

- п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» № 283/97-ВР від 22.05.1997 року, зі змінами та доповненнями, п.135.2 ст.135, п.137.1 п.137, п.138.1 ст.138, п.139.9 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ (зі змінами та доповненнями), внаслідок чого підприємством занижено податок на прибуток в сумі 1888908,00 грн., у т.ч. по періодах: у 1-4 кварталах 2009 року на 415794,00 грн.; у 1, 3-4 кварталах 2010 року на 580061,00 грн.; у 1-3 кварталах 2011 року 893053,00 грн., та зменшено відємне значення обєкта оподаткування податку на прибуток на 200015,00 грн. у 4 кварталі 2011 року;

- пп.7.4.1, 7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України від 3 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» зі змінами та доповненнями, п.198.3, п.198.4, п.198.5 ст.198 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-УІ зі змінами та доповненнями, в результаті чого підприємством занижено ПДВ на загальну суму 750066,00 грн., у т.ч. по періодах: у січні 2009 року на 77260,00 грн.; у лютому 2009 року на 80843,00 грн.; у березні 2009 року на 77432,00 грн.; у квітні 2009 року на 9317,00 грн.; у травні 2009 року на 6774,00 грн.; у червні 2009 року на 9200,00 грн.; у липні 2009 року на 9150,00 грн.; у серпні 2009 року на 9304,00 грн.; у вересні 2009 року на 11765,00 грн.; у жовтні 2009 року на 12004,00 грн.; у листопаді 2009 року на 15008,00 грн.; у грудні 2009 року на 14580,00 грн.; у січні 2010 року на 14340,00 грн.; у лютому 2010 року на 14827,00 грн.; у березні 2010 року на 12200,00 грн.; у вересні 2010 року на 24405,00 грн.; у жовтні 2010 року на 108501,00 грн.; у листопаді 2010 року на 121203,00 грн.; у грудні 2010 року на 121771,00 грн.; у січні 2011 року на 121521,00 грн.; у лютому 2011 року на 105859,00 грн.; у березні 2011 року на 127284,00 грн.; у квітні 2011 року на 85442,00 грн.; у липні 2011 року на 103527,00 грн.; у серпні 2011 року на 113710,00 грн.;

- пп.3.1.3 п.3.1 ст. 3, пп.4.2.1 п.4.2 ст.4, п.7.1 ст.7, пп.8.1.1, пп.8.1.2 п.8.1 ст.8, пп.9.12.2 п.9.2 ст.9, пп.16.3.5 п.16.3 ст.16, абзацу «а» п.19.2 ст.19 Закону України від 22.05.2003 року № 889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб» зі змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено порушення вимог податкового законодавства під час проведення перевірки питань щодо правильності нарахування та своєчасності перерахування податку з доходів фізичних осіб до бюджету за грудень 2010 року у сумі 183,75 грн.;

- пп.163.1.2 п.163, пп.164.2.2 п.164.2 ст.164, п.167.1 ст.167, пп.168.1.1, пп.168.1.2 п.168.1 ст.168, п.177.6 ст.177, абзацу «а» п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ (зі змінами та доповненнями), в результаті чого встановлено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо правильності утримання та своєчасності перерахування податку на доходи фізичних осіб до бюджету за листопад 2011 року у сумі 630,00 грн.

На підставі цього акту перевірки відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення:

- № НОМЕР_1 від 21.06.2012 року, яким позивачеві за порушення п. 5.1, пп.5.2.1, п.5.2, пп.5.3.9, п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» № 283/97-ВР від 22.05.1997 року, зі змінами та доповненнями, п.135.2 ст.135, п.137.1 п.137, п.138.1 ст.138, п.139.9 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ (зі змінами та доповненнями) збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток у розмірі 1769854,00 грн., у тому числі за основним платежем 1594493,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 175361,00 грн.;

- № НОМЕР_2 від 21.06.2012 року, яким позивачеві за порушення п.135.2 ст.135, п.137.1 п.137, п.138.1 ст.138, п.139.9 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ (зі змінами та доповненнями) зменшено суму відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 200015,00 грн.;

- № НОМЕР_3 від 21.06.2012 року, яким позивачеві за порушення пп.7.4.1, 7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України від 3 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» зі змінами та доповненнями, п.198.3, п.198.4, п.198.5 ст.198 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-УІ зі змінами та доповненнями збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 613954,00 грн. у тому числі за основним платежем 498236,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 115718,00 грн.

Позивач не погоджується з податковими повідомленнями-рішеннями відповідача від 21.06.2012 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 та вважає, що вони належать до скасування.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СПЕЦІНФОРМ БЕЗПЕКА» зареєстроване Виконавчим комітетом Одеської міської ради 12.10.2005 року.

ТОВ «СПЕЦІНФОРМ БЕЗПЕКА» зареєстроване та перебуває на обліку в податкових органах з 12.10.2005 року за № 00.

На підставі направлень від 28.04.2012 року № 001145/798, 28.04.2012 року № 001147/791, 28.04.2012 року № 001146/790, 25.04.2012 №000178/750, 28.04.2012 року № 001166/805 співробітники Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси провели планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦІНФОРМ БЕЗПЕКА» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2009 року по 31.12.2011 року.

За результатами цієї перевірки 12.06.2012 року відповідач склав акт № 3352/22-50/33659565 «Про результати планової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦІНФОРМ БЕЗПЕКА» код за з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.09 по 31.12.11», яким встановлені наступні порушення з боку позивача, крім інших:

- п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» № 283/97-ВР від 22.05.1997 року, зі змінами та доповненнями, п.135.2 ст.135, п.137.1 п.137, п.138.1 ст.138, п.139.9 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ (зі змінами та доповненнями), внаслідок чого підприємством занижено податок на прибуток в сумі 1888908,00 грн., у т.ч. по періодах: у 1-4 кварталах 2009 року на 415794,00 грн.; у 1, 3-4 кварталах 2010 року на 580061,00 грн.; у 1-3 кварталах 2011 року 893053,00 грн., та зменшено відємне значення обєкта оподаткування податку на прибуток на 200015,00 грн. у 4 кварталі 2011 року;

- пп.7.4.1, 7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України від 3 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» зі змінами та доповненнями, п.198.3, п.198.4, п.198.5 ст.198 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-УІ зі змінами та доповненнями, в результаті чого підприємством занижено ПДВ на загальну суму 750066,00 грн., у т.ч. по періодах: у січні 2009 року на 77260,00 грн.; у лютому 2009 року на 80843,00 грн.; у березні 2009 року на 77432,00 грн.; у квітні 2009 року на 9317,00 грн.; у травні 2009 року на 6774,00 грн.; у червні 2009 року на 9200,00 грн.; у липні 2009 року на 9150,00 грн.; у серпні 2009 року на 9304,00 грн.; у вересні 2009 року на 11765,00 грн.; у жовтні 2009 року на 12004,00 грн.; у листопаді 2009 року на 15008,00 грн.; у грудні 2009 року на 14580,00 грн.; у січні 2010 року на 14340,00 грн.; у лютому 2010 року на 14827,00 грн.; у березні 2010 року на 12200,00 грн.; у вересні 2010 року на 24405,00 грн.; у жовтні 2010 року на 108501,00 грн.; у листопаді 2010 року на 121203,00 грн.; у грудні 2010 року на 121771,00 грн.; у січні 2011 року на 121521,00 грн.; у лютому 2011 року на 105859,00 грн.; у березні 2011 року на 127284,00 грн.; у квітні 2011 року на 85442,00 грн.; у липні 2011 року на 103527,00 грн.; у серпні 2011 року на 113710,00 грн.

За наслідками перевірки позивача податковий орган прийняв податкові повідомлення-рішення:

- № НОМЕР_1 від 21.06.2012 року, яким позивачеві за порушення п. 5.1, пп.5.2.1, п.5.2, пп.5.3.9, п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» № 283/97-ВР від 22.05.1997 року, зі змінами та доповненнями, п.135.2 ст.135, п.137.1 п.137, п.138.1 ст.138, п.139.9 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ (зі змінами та доповненнями) збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток у розмірі 1769854,00 грн., у тому числі за основним платежем 1594493,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 175361,00 грн.;

- № НОМЕР_2 від 21.06.2012 року, яким позивачеві за порушення п.135.2 ст.135, п.137.1 п.137, п.138.1 ст.138, п.139.9 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ (зі змінами та доповненнями) зменшено суму відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 200015,00 грн.;

- № НОМЕР_3 від 21.06.2012 року, яким позивачеві за порушення пп.7.4.1, 7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України від 3 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» зі змінами та доповненнями, п.198.3, п.198.4, п.198.5 ст.198 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-УІ зі змінами та доповненнями збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 613954,00 грн. у тому числі за основним платежем 498236,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 115718,00 грн.

Суд вважає, що вказані висновки про наявність зазначених порушень податкового законодавства позивачем є необґрунтованими.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Впродовж розгляду справи суд встановив, що в періоді, який перевірявся, контрагентами ТОВ «СПЕЦІНФОРМ БЕЗПЕКА» були ПП «Река», ПП «АМГ Групп», ПП «Інфопроект», ПП «Обєктив», ТОВ «Норвиг-Юг», ПП «Альянс-ЛВД», ТОВ «Дімаркет», ПП «Компанія Гефест», ПП «ТД «Преміум», ТОВ «Інтер-Груп», ТОВ «С.В.Б.», ПП «Партнер-Буд і К», ПП «Союз РО», ТОВ «Кварц Люкс», ПП «Кратос Плюс», ТОВ «Дюна ЛТД», ТОВ «Інтерграф», ТОВ «Тіса Інвест», ТОВ «Колосок Плюс».

ТОВ «СПЕЦІНФОРМ БЕЗПЕКА» уклало з ПП «Река», ПП «АМГ Групп», ПП «Інфопроект», ПП «Обєктив», ТОВ «Норвиг-Юг», ПП «Альянс-ЛВД», ТОВ «Дімаркет», ПП «Компанія Гефест», ПП «ТД «Преміум», ТОВ «Інтер-Груп», ТОВ «С.В.Б.», ПП «Партнер-Буд і К», ПП «Союз РО», ТОВ «Кварц Люкс», ПП «Кратос Плюс», ТОВ «Дюна ЛТД», ТОВ «Інтерграф», ТОВ «Тіса Інвест», ТОВ «Колосок Плюс» наступні договори: договір про несення служби на охороняю чому обєкті; договір про надання послуг по відбору, підготовці та перепідготовці персоналу; договори про надання послуг диспетчерського контролю; договори на розробку тендерної пропозиції; договори про надання маркетингових послуг; договір на консультаційне обслуговування; договори перевірки за несенням служби на охороняю чому обєкті; договори про надання інформаційно-консультаційних послуг; договори про виконання робіт; договори на виконання консультаційних послуг; договори поставки.

З огляду на зміст вказаних договорів позивача з контрагентами, суд дійшов висновку, що вони містять всі істотні умови, які передбачені законодавством.

На підтвердження реальності виконання зазначених договорів позивач надав до суду наступні документи: акти здачі-прийняття наданих послуг, податкові накладні, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), інформаційні звіти, акти здачі-прийняття робіт, видаткові накладні, акти прийому-передачі виконаних робіт, акти прийому-передачі обладнання та матеріалів, кошториси, акти надання інформаційно-консультаційних послуг, виписки по рахункам, платіжні документи.

Крім того, під час розгляду справи суд встановив, що позивач має право займатися наступними видами діяльності: електромонтажні роботи; діяльність приватних охоронних служб; обслуговування систем безпеки; неспеціалізована оптова торгівля; надання послуг перекладу; інша професійна, наукова та технічна діяльність, н. в. і. у.

Тобто, укладені договори позивача з його контрагентами повністю узгоджуються, є логічними та відповідають тому виду діяльності, яким займається підприємство позивача.

Суд встановив, що за виконані роботи та надані послуги, поставлений товар позивач зі своїми контрагентами розрахувався, тобто сторони договорів зазнали змін майнового стану.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд зазначає, що матеріали справи містять всі необхідні документи на підтвердження реальності здійснення фінансово-господарських відносин позивача з контрагентами в періоді, що перевірявся, які відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій.

Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст.228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсним правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до ч.3 ст.215, ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України недійсність правочину повинна встановлюватись виключно судом.

Також, суд звертає увагу, що зазначені договори, укладені між позивачем та контрагентами є чинними, ніким не скасовані, а їх виконання підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, що знаходяться в матеріалах справи.

На підставі викладених обставин, суд вважає, що витрати за договорами укладеними з контрагентами позивач правомірно включив до складу витрат.

Відповідно до п.5.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, реалізацією продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.8 цієї статті.

Відповідно до абз.4 п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України: «Витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником)».

Відповідно до п.138.1 ст.138 14 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті;

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з п.138.2. ст.138 14 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Відповідно до п.138.4 цієї статті витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з пп.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну); до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

З сукупного аналізу вказаних норм законів суд робить висновок, що до складу валових можуть бути віднесені будь-які витрати, здійснені (нараховані) як компенсація за отримані платником товари (послуги), повязані з його господарською діяльністю.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи) врегульовано Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704.

Відповідно до п.п.2.1.,2.2 п.2 Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

З наданих позивачем первинних документів вбачається, що вказаними контрагентами позивачу поставлялися товари, виконувалися роботи та надавалися послуги, а позивач в свою чергу здійснював оплату за ці товари, виконані роботи та надані послуги з метою провадження своєї господарської діяльності, що підтверджується матеріалами справи.

Крім цього, з огляду на матеріали справи суд встановив, що за наслідками цих господарських операцій вказані контрагенти видали податкові накладні, які були включені позивачем у податкову звітність у періоді, що перевірявся, які є в матеріалах справи.

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Також, суд звертає увагу, що згідно з пп.180.1.1 п.180.1 ст.180 Податкового кодексу України платником податку є будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пп.7.5.4 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права замовника на податковий кредит з контрактів, визначених довгостроковими відповідно до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», є дата збільшення валових витрат замовника довгострокового контракту.

Відповідно до пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Суд встановив, що позивач та його контрагенти на момент здійснення вказаних господарських операцій були платниками податків.

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі, в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку (в редакції до внесення змін Законом України від 04.07.2013 № 408-VІ).

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (підпункт 198.6 цієї статті).

Таким чином, відповідно до зазначених правових норм, з моменту отримання позивачем зазначених податкових накладних від контрагентів у позивача виникло право на віднесення ПДВ по операціях з цими контрагентами до складу свого податкового кредиту з ПДВ.

При цьому, факт виконання контрагентами позивача умов договорів підтверджується наданими суду первинними документами, що знаходяться в матеріалах справи.

Також, висновки відповідача про відсутність у контрагентів позивача майна, трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій не є доказом несумлінності платника податку ТОВ «СПЕЦІНФОРМ БЕЗПЕКА», оскільки чинне законодавство передбачає можливість залучення третіх осіб для виконання договірних зобов'язань.

Згідно з ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Більше того, позивач не повинен нести відповідальність за дії чи бездіяльність своїх контрагентів. Порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку тягнуть відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не можуть бути підставою для позбавлення платника податку права на віднесення вартості отриманих послуг до складу валових витрат у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження їх розміру.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 31.01.2011 року в адміністративній справі за позовом закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Також, суд звертає увагу на рішення Європейського Суду з прав людини від 9 січня 2007 року, про порушення Україною статті 1 Першого протоколу у справі «Інтерсплав проти України».

Так, у п.37 рішення вказується: «Заявник стверджував, що він сплачував податки відповідно до Закону і ці платежі перевірялись декілька разів державними органами. Він зазначив, що він не несе відповідальності за діяльність інших компаній, у яких він купував металевий брухт, ціна на який включала ПДВ. Обов'язок сплачувати це ПДВ покладався на ці компанії, а не на заявника. Заявник підкреслив, що він не мав ні компетенції, ні можливості контролювати господарську діяльність інших підприємств і ситуація, на яку посилається Уряд, вказує на незадовільну діяльність податкових органів, за які заявник не повинен нести відповідальність. Він далі підкреслював, що численні перевірки його діяльності які здійснювалися податковими органами, не виявили порушень, на підставі яких останні могли б ґрунтувати свої відмови».

Відповідно до п.38 рішення зазначено: «На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів для запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б указували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань».

Таким чином, суд вважає, що позивач не порушував податкове законодавство.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи відповідач не надав доказів, які б спростовували встановлені вище факти.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд встановив, що відповідач всупереч нормам законодавства безпідставно прийняв податкові повідомлення-рішення від 21.06.2012 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-72, 86, 94, 122, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси від 21.06.2012 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст.185, 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.254 КАС України.

Повний текст постанови складений 03 жовтня 2016 року.

Суддя М.М. Кравченко