Справа № 826/25225/15
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2016-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

30 вересня 2016 року м. Київ К/800/25579/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Олендер І.Я., перевіривши дотримання ст. ст. 17, 20, 210, 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідність вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, треті особи: Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого, ОСОБА_3 про скасування наказу № 520-К від 26 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду першої інстанції із позовом в якому просив про скасування наказу Міністерства освіти і науки України (далі - відповідач) № 520-К від 26 жовтня 2015 року «Про призначення на посаду ректора».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року, відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_3 не працював на керівних посадах в ЦК КПРС як і не займав інших посад в партійних органах колишнього Радянського Союзу. Членство в ЦК КПРС не віднесене чинними за радянських часів та діючим законодавством до керівних посад та відповідальних посад, таке не здійснювалося на постійних засадах з оформленням службових правовідносин та одержанням заробітної плати за рахунок бюджету партійного органу, та воно не може вважатися обранням і працею на керівних посадах Комуністичної партії Радянського Союзу, тому ОСОБА_3 не підпадає під категорію осіб визначених п. 1 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», на нього не розповсюджується заборона передбачена ч. 3. ст. 1 зазначеного Закону, і такий міг бути призначений на посаду рекора Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого згідно оскаржувангого наказу відповідача.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про їх скасування, як таких, що постановлені із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову. У доводах касаційної скарги зазначає, що протягом 1990 - 1991 років ОСОБА_3 був членом Центрального комітету Комуністичної партії Радянського Союзу (далі - ЦК КПРС), а тому призначаючи зазначену особу на посаду ректора відповідач діяв з порушенням вимог ч. 2 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» та Закону України «Про очищення влади», оскільки такий був обраний та працював на керівній посаді ЦК КПРС, що свідчить про наявність заборони передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які були обрані і працювали на керівних посадах Комуністичної партії Радянського Союзу, Комуністичної партії України, Комуністичної партії іншої союзної республіки колишнього СРСР починаючи з посади секретаря районного комітету і вище.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано п. 1 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» в частині визначення підстав для наявності заборони на зайняття певної посади, через неправильне тлумачення понять «обрання», «праця» і «керівні посади».

Позивач вважає, що за змістом п. 1 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», членство в ЦК КПРС відповідає критеріям про обрання та працю у керівному органі ЦК КПРС, з огляду на повноваження та функціональні обов'язки визначені для членів КПРС у Статуті КПРС, затвердженого ХХІІ з'їздом КПРС.

Зазначені доводи, як вбачається з судових рішень, були предметом розгляду у судах попередніх інстнацій і на їх спростсування було встановлено, що в період перебування членом ЦК КПРС (1990 - 1991 роки), ОСОБА_3 займав посаду ректора Харківського юридичного інституту та професора кафедри кримінального права цього інституту, був завідувачем цієї кафедри; будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_3 працював на керівних посадах в ЦК КПРС чи займав інші посади в партійних органах Радянського Союзу матеріали справи не містять та сторонами не надано.Встановлено відсутність доказів отримання ОСОБА_3 заробітної плати за членство у зазначеному Центральному комітеті.

З огляду на зазначене, обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій, що діяльність ОСОБА_3 в період з 1990 по 1991 роки, як члена ЦК КПРС, не відноситься до діяльності на посадах визначених в п. 1 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», і щодо яких ч. 3 ст. 1 цього Закону та п. 6 ч. 2 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» встановлено відповідні заборони.

Щодо доводів позивача про неповне з'ясування судами попередніх інстнацій обставин у справі, необхідно зазначтити наступне.

Практикою Європейського суду з прав людини висловленій у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, №303А, п. 29) визначено, що п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак вказаний пункт не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд касаційної інстанції вважає, що, з огляду на межі заявлених вимог та доводи позивача, судами попередніх інстанцій, що вбачається зі змісту судових рішень, повно та всебічного з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, обґрунтованих обставин які б свідчили про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права у доводах касаційної скарги не наведено.

Перевіривши відповідність вказаної касаційної скарги та доданих до неї документів вимогам ст. ст. 213, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя-доповідач приходить до висновку, що слід відмовити у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Відповідно до положень п. 5 ч. 5 ст. 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, ця касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, суддя-доповідач приходить до висновку, що провадження по вказаній касаційній скарзі не підлягає відкриттю.

Керуючись п. 5 ч. 5 ст. 214 Кодексу адміністративного судочинства України,-

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року у справі № 826/25225/15.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Суддя

Вищого адміністративного суду України І.Я. Олендер

Суддя І.Я. Олендер