Справа № 2а-8467/11/1370
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2011-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2011 р. № 2а-8467/11/1370

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Шинкар Т.І.,

за участю секретаря Васильків О.С.,

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Галмод»до Державної податкової інспекції у Залізничному районі м.Львова про скасування податкового повідомлення-рішення від 21.01.2011р. №/0, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Галмод»(далі-Товариство) звернулося з позовом у Львівський окружний адміністративний суд до Державної податкової інспекції у Залізничному районі м.Львова (далі-ДПІ) та разом з поданими уточненнями просить скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.01.2011р. №/0. Позов обґрунтовує тим, що висновки про нікчемність фінансового-господарських операцій щодо неможливості здійснення таких з підстав відсутності трудових ресурсів, є безпідставні та ґрунтуються на припущеннях, спростовуються первинними документами щодо факту перевезення вантажів. Окрім того зазначив, що має місце порушення принципу індивідуалізації відповідальності.

Представники позивача в судовому засіданні уточнений позов підтримали, та зазначили, що для надання експедиторських послуг Товариством залучено в процесі діяльності близько семи тисяч перевізників по всій тариторії України. Співпраця між Товариством та його контрагентами, перевізниками здійснюється в телефоному режимі та як наслідок домовленості факсимільно відбувається підписання договору що займає, як правило, лічені хвили часу. Просили уточнений позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у заперечення та зазначили, що взаємовідносини Товариства з його контрагентом ПП «Львівкомфортгруп К»мають ознаки нікчемності, оскільки перевіркою встановлено, що ПП «Львівкомфортгруп К» не володіє майном, матеріальними ресурсами, які необхідні для здійснення операцій перевезення, відсутні трудові ресурси, основні фонди, складські приміщення, транспортні засоби, а відтак податкові зобовязання безпідставно сформовані ПП «Львівкомфортгруп К»у грудні 2009 року по накладних на перевезення товарів Товариству та не можуть розглядатися в якості належного підтвердження, оскільки не мають статусу юридично значимих. Просили відмовити в задоволенні уточнених позовних вимог.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 07 листопада 2011 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що уточнений позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Галмод»08.08.2006р. зареєстроване у виконавчому комітеті Львівської міської ради. Взято на податковий облік в ДПІ Залізничного району, в період що перевірявся було платником податку на додану вартість.

Згідно довідки Головного управління статистики у Львівській області, основними видами діяльності за КВЕД є діяльність автомобільного вантажного транспорту та організація перевезень вантажів.

Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у Залізничному районі м.Львова проведено невиїзну документальну перевірку Товариства з питань взаємовідносин з ПП «Львівкомфортгруп К»- податкової декларації з податку на додану вартість (далі-ПДВ) поданої за грудень 2009 року, за результатами якої ДПІ прийшло до висновку про порушення Товариством п.п.7.2.3 п.7.2, п.п.7.4.1 п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України ?Про податок на додану вартість? від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №168), в результаті чого віднесено до податкового кредиту (занижено ПДВ) у грудні 2009 року ПДВ 1350,00грн., що викладено в ОСОБА_3 перевірки №3252/15-2/22344384 від 28.12.2010р.

На підставі ОСОБА_3 перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 21.01.2011р. за №/0, яким Товариству визначено податкове зобовязання з ПДВ з яких основний платіж 1 350,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції 337,50 грн.

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням рішенням позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Як вбачається з акта перевірки, для проведення перевірки з питань підтвердження взавємовідносин з ПП «Львівкомфортгруп К» за грудень 2009 року було використано акт ДПІ у Сихівському районі м.Львова від 24.09.2010р. №2268,23-209/35383018 позапланової невиїзної перевірки ПП «Львівкомфортгруп К», декларації з ПДВ з додатками за цей період, податкові накладні ПП «Львівкомфортгруп К».

Проведеною перевіркою Товариства з питань взаємовідносин з ПП «Львівкомфортгруп К»на підставі вищезазначених документів встановлено, що останнім надавались екпедиційно-транспортні послуги Товариству. Сума ПДВ за податковими накладними від 04.12.2009р, 09.12.2009р., 21.12.2009р. включена Товариством до складу подакового кредиту грудня 2009 року та відображена в реєстрі отриманих податкових накладних, які відповідають Додатку 5 до податкової декларації цього ж періоду, як це зазначено в акті перевірки (ар. Акта 1-2).

На думку ДПІ заниження ПДВ Товариством за грудень 2009 року виникло з підстав, що за актом перевірки ПП «Львівкомфортгруп К» встановлено відсутність останнього та його посадових осіб за юридичною адресою. На скерований ДПІ у Сихівському районі м.Львова лист щодо представлення останнім підтверджуючих документів, на підставі яких сформовано податкове зобовязання та податековий кредит у деклараціях з ПДВ та валові доходи та витрати у деклараціях з податку на прибуток, таких предявнику запиту ПП «Львівкомфортгруп К» не надано. Окрім того, чисельність працівників за грудень 2009 року відсутня, що є свідченням неможливості перевезення товарів, відсутні основні засоби, що є свідченням відсутності необхідних умов для здійснення господарської діяльності в частині купівлі, продажу, реалізації, зберігання та відвантаження товарно-матеріальних цінностей. Податковий орган вважає, що дані обставини вчинення правочину не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що є порушенням ст. 228 Цивільного Кодексу України.

Проте з такими висновками ДПІ суд не погоджується виходячи з наступного.

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, на виконання послуг по перевезенні кондитерських виробів були виписані товарно-транспортні накладні від 03.12.2009р. Серії 10ААБ № 056493 державний номерний знак автомобіля НОМЕР_1; від 08.12.2009р. Серії 10ААБ № 054947 державний номерний знак автомобіля НОМЕР_2; від 18.12.2009р. Серії 10ААБ №055404 державний номерний знак автомобіля НОМЕР_3 згідно яких Вантажовідправник - ДП Кондитерська корпорація Рошен, Вантажоодержувач - ТзОВ Бренд-С, Актопідприємство - ПП Мігей, пункт навантаження м.Яготин, пункт розвантаження м.Дрогобич.

На виконання транспортно-експедиторських послуг м.Яготин м.Дрогобич ПП «Львівкомфортгруп К»виписано Рахунки-фактури №329 від 03.12.2009р., №331 від 08.12.2009р., №336 від 21.12.2009р. згідно яких Постачальником послуг зазначено ПП «Львівкомфортгруп К», Одержувачем ТзОВ Галмод.

Окрім того факт виконання робіт (послуг) засвідчений актами: №329 від 03.12.2009р. в якому зазначено, що ПП «Львівкомфортгруп К»як Виконавець-експедитор та Замовник ТзОВ Галмод з іншої сторони склали акт про виконання робіт, дані роботи надавались актомобілем державний номерний знак якого ВС 59-01 ВІ; №331 від 09.12.2009р. - державний номерний знак автомобіля НОМЕР_2; №336 від 21.12.2009р. державний номерний знак автомобіля НОМЕР_3.

За результатом отримання транспортно-експедиторських послуг ПП «Львівкомфортгруп К»виписано Товариству податкові накладні від 04.12.2009р. №329; від 09.12.2009р. №331; від 336 від 21.12.2009р. в яких номенклатура товару зазначена як транспортно-експедиційні послуги. Розрахунки за послуги сторонами проведено в повному обсязі, що ДПІ не заперечувалось.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону №168 податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податків в звітному періоді у звязку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обороту) і основних фондів або нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Підпунктом 7.4.5 Закону №168 визначено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у звязку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними. Таким чином, податкова накладна є документом, який підтверджує сплату покупцем податку на додану вартість в ціні товару.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996 від 16.07.1999 року (далі-Закон №996), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно вимог пп.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону №168, податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. ДПІ не наведено суду підстав, з яких податкові накладні контрагента позивача не можна було б вважати такими, що підтверджують право позивача на податковий кредит.

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. Визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є подальше використання таких товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи платника податку.

Представлені представником позивача в судовому засіданні документи свідчать про підстави виникнення цивільних прав та обовязків, а також про фактичне здійснення господарських операцій позивачем та його контрагентом, та є достатніми доказами на підтвердження здійснення останніх. Факт надання зазначених вище робіт підтверджується товаро-транспортними накладними, податковими накладними, актами виконання транспортно-експедиторських послуг, що підтверджують факт здійснення господарських операцій.

Відповідно до підпункту 7.5.1 Закону №168 датою виникнення права на податковий кредит є дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). Суд вважає, що з дати отримання податкової накладної у позивача виникло право на податковий кредит.

Як пояснили в судовому засіданні представники позивача, транспорно-експедиторські послуги мають певну специфіку. На реалізацію основного виду діяльності: організація перевезень вантажів та діяльність автомобільного вантажного транспорту, Товариством лише за вісім місяців 2011 року організовано 7 185 перевезень експедиторським (залученим) транспортом та 369 перевезень власним транспортом. Для надання експедиторських послуг Товариством залучено в процесі діяльності близько семи тисяч перевізників по всій тариторії України. Співпраця між Товариством та його контрагентами, перевізниками здійснюється в телефоному режимі, та як наслідок домовленості факсимільно відбувається підписання договору що займає, як правило, лічені хвили часу.

Окрім того зазначили, що на даний час факт виконання перевезень засвідчується товарно-транспортною накладною, типова форма №1-ТН якої затверджена Наказом Міністерства транспорту України 29.12.1995р. №488/346 (далі-Наказ), в якій відсутні графи щодо екпедиційних підприємств, які беруть участь в організації перевезення вантажу.

Представниками позивача до матеріалів справи долучено копії рахунків № 21062 від 18.12.2009р.; №21017 від 08.12.2009р.; №21004 від 03.12.2009р. в яких зазначено, що Постачальник ТзОВ Галмод надав Замовнику - ТзОВ Бренд-С транспортно-екпедиційні послуги. В даних рахунках, окрім того, вказано маршрут та номерний знак автотранспорту, що дає суду підстави вважати, що спірні послуги мали реальний характер.

Факт реальності операцій підтверджують складені ТзОВ Галмод та ТзОВ Бренд-С акти здачі-приймання робіт: № 21062 від 19.12.2009р.; №21017 від 09.12.2009р.; №21004 від 04.12.2009р. Окрім того, дані обставини підтверджуються виписаними Товариством податковими накладними від 04.12.2009р. №5923, від 09.12.2009р. №6015, від 19.12.2009р. №6258, в яких в графі номенклатура поставки зазначено транспортні послуги по вищезгаданому маршруту та вказаними вище транспортними засобами.

Слід зауважити, що транспортно-експедиторська діяльність визначена Законом України Про транспортно-екпедиторську діяльність від 01.07.2004р. №1955. На приведення у відповідність товарно-транспортної накладної, яка б підтверджувала факт надання послуг по перевезенні вантажу за участю транспортно-експедиторського підприємства законодавцем змін у форму №1-ТН, затверджену Наказом внесено не було, та не організовано застосування в Україні уніфікованих документів і форм, що використовуються в міжнародній практиці транспортно-експедиторської діяльності, як це передбачено ст.16 вищезгаданого закону, а відтак як підставу надання спірних експедиторських послуг судом приймаються до уваги перелічені вище письмові докази, складені у відповідності до правил бухгалтерського та податкового обліку.

Згідно з частиною 1 статті 67 Конституції України кожен зобовязаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, установлених законом.

За змістом частини 1 статті 228 Цивільного кодексу України (далі-ЦКУ), правочин спрямований на незаконне заволодіння майном держави, вважається таким, що порушує публічний порядок, а отже, згідно з частиною 2 згаданої статті є нікчемним.

Як зазначено у частині 2 статті 215 ЦКУ, визнання судами нікчемних правочинів недійсними не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦКУ недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім повязаних з його недійсністю.

Актом перевірки підтверджено, що на момент здійснення господарських операцій, ПП «Львівкомфортгруп К» знаходилось в Єдиному державному реєстрі, а також мало Свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість. Таким чином, господарські операції, що є предметом даного спору, здійснювалися правоздатними юридичними особами і по своїй суті не суперечать інтересам держави.

Позивачем на підтвердження обгрунтованості віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за перевірений період надано податкові накладні реквізити яких не мали недоліків та порядок заповнення яких, відповідає встановленому чинним на момент їх виписки законодавством. Зазначені обставини давали право позивачу включити суму податку на додану вартість 1 350,00грн. до складу податкового кредиту грудня 2009 року.

Суд не погоджується з висновком податкового органу щодо нікчемності вищезгаданих правочинів з підстав відсутності штату працівників, основних засобів, оскільки господарська діяльність може здійснюватись шляхом залучення трудових ресурсів та транспорту в спосіб, зокрема, укладення цивільно-правових угод та господарських договорів.

Суд зауважує, що перелік правочинів, які є нікчемними з огляду вимоги ст.228 ЦК України чітко визначені як такі, що порушує публічний порядок, якщо були спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

Дослідивши письмові докази суд приходить до висновку, що операції з придбання позивачем у ПП «Львівкомфортгруп К»вищевказаних послуг мали реальний характер.

Суд вважає, що ДПІ не надано доказів для встановлення мети вищезгаданих підприємств, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, при проведенні зазначених господарських операцій.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач як субєкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятого ним рішення. Оскільки судом не встановлено порушень позивачем податкового законодавства, то відсутні підстави застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) на підставі п.123.1 ст.123 Податкового кодексу України.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі, підтверджені матеріалами справи та підлягають до задоволення в межах поданих уточнень.

Щодо судових витрат, то у відповідності до ст.94 КАС України, слід стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства 3,40 грн. судових витрат.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.01.2011р. №/0 прийняте Державною податковою інспекцією у Залізничному районі м.Львова.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Галмод»3 грн. 40 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку передбаченому ст. 254 КАС України.

Повний текст Постанови виготовлено 12.11.2011 року.

Суддя Шинкар Т.І.

З оригіналом згідно

Суддя Шинкар Т.І.