Справа № 820/321/16
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 р. Справа № 820/321/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Ружинської К.О,

в присутності:

представника позивача ОСОБА_1.

представника відповідача Коваленко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2016р. по справі № 820/321/16

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - громадянка СРВ ОСОБА_3, звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просила:

-визнати неправомірними дії відповідача щодо прийняття рішення від 10.02.2016 року про скасування громадянці СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію в Україну та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 10.02.2016 року про скасування громадянці СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію в Україну;

-зобов'язати відповідача прийняти рішення за результатами розгляду заяви громадянки СРВ ОСОБА_3 від 24.12.2015 року про здійснення їй обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 від 18.05.2005 у зв'язку із непридатністю для користування.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 10.02.2016 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 05.04.2016 року про відмову у здійсненні обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 18.05.2005 року, у зв'язку з непридатністю для користування.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення за результатами розгляду заяви громадянки СРВ ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 24.12.2015 про здійснення обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 18.05.2005 року у зв'язку з непридатністю для користування, з урахуванням рішення суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції у даній справі скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі апелянт, як на підставу для скасування судового рішення посилається на його незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність, а також вважає, що судом неповно з'ясовано не всі обставини, що мають значення для вирішення справи.

Представник відповідача (апелянта)- Коваленко Л.І. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача- ОСОБА_1 у судовому засіданні не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників процесу, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що позивачу, громадянці СРВ ОСОБА_3, 18.05.2005 року рішенням ВГІРФО УМВС України в Харківській області надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки вона на той час була дружиною гр. СРВ ОСОБА_5. Останній в свою чергу був документований посвідкою на постійне проживання в Україні 28.01.2004 року. Позивач була документована посвідкою на постійне проживання серії ХР 13272 терміном дії безстроково.

24.12.2015 року позивач, громадянка СРВ ОСОБА_3 звернулась з письмовою заявою до ГУ ДМС України в Харківський області про здійснення обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з її непридатністю для користування.

У відповідь на заяву позивача ГУ ДМС України в Харківський області 31.12.2015 року (лист за вих. № 04/1-28520) повідомило позивачу про те, що громадянину СРВ ОСОБА_5 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, тому на теперішній час вирішується питання щодо скасування дозволу на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_3.

14.01.2016 року позивач повторно звернулась із письмовою заявою до ГУ ДМС України в Харківський області про прийняття рішення про видачу або відмову у видачі нового бланку посвідки на постійне проживання в Україні.

Листом від 20.01.2016 року за вих. № 04/1-763 ГУ ДМС України в Харківський області позивача повторно повідомлено про вирішення питання, щодо скасування дозволу на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_3, у зв'язку з тим, що громадянину СРВ ОСОБА_5 08.09.2009 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням УГІРФО УМВС України в Донецькій області від 08.09.2009 року громадянину СРВ ОСОБА_5 скасовано рішення про надання посвідки на постійне проживання, а тому він не вважався таким, що набув дозвіл на імміграцію в Україну. Отже, суб'єкт владних повноважень дійшов висновку про те, що гр. СРВ ОСОБА_5 не мав з 28.01.2004 року підстав для законного перебування на території України та отримання посвідки на постійне проживання.

На підставі вказаного рішенням начальника Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області від 10.02.2016 року № 04/1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянці СРВ ОСОБА_3 18 травня 2005 року.

Дане рішення прийнято на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області від 10.02.2016 року про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_3.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності у відповідача підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та неврахування відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення можливих несприятливих наслідків для позивача, наявності у позивача власної підприємницької діяльності, прибутку, перебування у другому шлюбі з гр. Вєтнаму ОСОБА_6, наявності спільних дітей.

Між тим, такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних відносин, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно з п.3 ч.1 ст.6 Закону України «Про імміграцію» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з п. 6 ч.2 ст. 4 цього Закону квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Згідно з п.3 ч.1 ст.6 Закону України «Про імміграцію», спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як передбачено п. п. 21 - 24 Порядку, провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію».

З матеріалів справи вбачається, що підставою для одержання позивачем 18.05.2005 року дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання стало отримання її чоловіком - громадянином СРВ ОСОБА_5 - посвідки на постійне проживання в Україні 26.01.2004 року (на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію»).

Колегія суддів зазначає, що рішення про надання посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_5 було скасовано рішенням ГУ ДМС України в Донецькій області від 08.09.2009 року, який не оскаржувався та є чинним на момент розгляду справи.

Вказане було підтверджено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами у справі. Таким чином, документи, на підставі яких позивачеві було видано дозвіл на постійне проживання в Україні, втратили чинність.

Також матеріалами справи встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_5 отримав посвідку на постійне проживання в Україні на підставі абз.4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію». При цьому, вказана норма передбачає видачу уповноваженим органом посвідки на постійне проживання без надання окремого документа чи прийняття окремого рішення про надання дозволу на імміграцію.

Разом з тим, суб'єктом владних повноважень 08.09.2009 року встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_5 незаконно отримав дану посвідку, при зверненні із заявою щодо документування такою посвідкою порушив чинне на той час законодавство. А отже, чоловік позивача не вважався таким, що має дозвіл на імміграцію і на нього не поширювались норми абзацу шостого пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію»: «Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На неї поширюється чинність статей 12-15 цього Закону».

При цьому, доводи позивача щодо чинності рішення про видачу чоловіку позивача, гр. СРВ ОСОБА_5 про видачу посвідки на постійне проживання чи про скасування такого рішення не можуть бути враховані колегією суддів, оскільки надання оцінки правомірності даних рішень не є предметом розгляду даної справи.

Одночасно колегія суддів зазначає, що представником позивача в ході судового засідання в суді першої інстанції визнано та не заперечувався той факт, що рішення про надання дозволу на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_3 та громадянину СРВ ОСОБА_5 є похідними та пов'язаними між собою.

Враховуючи те, що чоловік позивача незаконно отримав посвідку на постійне проживання, не вважався таким, що має дозвіл на імміграцію, рішення ГУ ДМС України в Донецькій області про скасування рішення щодо видачі такої посвідки не оскаржувалось та є чинним на даний час, а тому є правовою підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Доводи позивача про те, що обставини скасування рішення про документування її чоловіка посвідкою на постійне проживання не могли призвести до скасування виданого громадянці ОСОБА_3 дозволу на імміграцію, не спростовують доводів та висновків колегії суддів.

При цьому, із пояснень відповідача, а також із самого рішення та висновку, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, вбачається, що рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію прийняте саме на підставі п. 1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Разом з тим, зазначений у рішенні п. 6 є технічною опискою.

Посилання позивача на порушення процедури розгляду питання про скасування громадянці СРВ ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну також не можуть бути визнані колегією суддів обґрунтованими, оскільки судом першої інстанції було оглянуто особову справу позивача, в якій містяться всі необхідні документи щодо направлення на адресу позивача, прикордонної служби, інших органів інформації про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Також колегія суддів відхиляє за необґрунтованістю доводи позивача щодо відсутності наказів Голови ДМС України про скасування дозволів на імміграцію позивача та її чоловіка, виходячи з наступного.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 681 від 15.07.2013 року затверджено Тимчасовий порядок розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

30.12.2014 року до Тимчасового порядку внесено зміни. Порядок доповнено пунктом 2.9 розділу ІІ: Рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом голови ДМС повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС, визнаються недійсними та підлягають вилученню. Наказ Голови ДМС про скасування рішення про видачу або відмову у видачі посвідки може бути оскаржений до суду.

Отже, вказаним нормативно-правовим актом визначено процедуру визнання недійсними посвідок на постійне проживання, рішення про видачу яких приймалось без надання дозволу на імміграцію або всупереч Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».

Колегія суддів звертає увагу на те, що чоловіку позивача посвідку на постійне проживання скасовано 08.09.2009, у той час як Тимчасовий порядок був затверджений 15.07.2013 року (з урахуванням вказаних доповнень 30.12.2014 року). Тобто під час прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про скасування чоловіку позивача посвідки на постійне проживання ще не діяв нормативний акт, на який посилається представник позивача.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи представника позивача щодо обов'язковості наказу Голови ДМС України про скасування позивачці дозволу на імміграцію в Україні, оскільки, як зазначено вище, положення пункту 2.9 розділу ІІ Тимчасового порядку поширюються на визнання недійсними посвідок на постійне проживання, рішення про видачу яких приймалось без надання дозволу на імміграцію або всупереч Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію». Однак, врегулювання порядку скасування дозволу на імміграцію визначено положеннями статей 12-15 Закону України «Про імміграцію», на підставі якого відповідачем у даній справі прийнято оскаржуване рішення щодо позивача.

До того ж колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на порушення відповідачем права на звернення з клопотанням про надання статусу біженця, додаткового захисту чи побачення із фахівцем у галузі права, оскільки ОСОБА_3 із відповідними заявами до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області не зверталась. Крім того, інтереси позивача в судових засіданнях представляла визначена відповідно до довіреності представник. Отже, позивач не була позбавлена права на допомогу.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача щодо неврахування обставин наявності у позивача підприємницької діяльності в Україні, отримання прибутку тощо.

У ході судового засідання представник позивача вказала, що дані обставини свідчать лише про сплату позивачем податків. Проте вказана обставина не може свідчити про винятковість обставин позивача, які унеможливлюють скасування їй дозволу на імміграцію. Колегія суддів зазначає, що сплата податків є конституційним обов'язком громадян, в тому числі й іноземних. Позивач не позбавлений права займатись підприємницькою діяльністю, отримувати від неї прибуток у будь-якому місці чи країні за власним бажанням.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції щодо можливості у відповідача прийняти в даному випадку відносно позивача інше рішення, ніж це передбачено положеннями статті 12 Закону України «Про імміграцію», колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями частини 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Жоден законодавчий акт не наділяє орган міграційної служби повноваженнями вибору між скасуванням дозволу на імміграцію, зміною чи скасуванням з прийняттям нового рішення. Отже, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про можливість відповідачем вибору дій при встановленні факту незаконного перебування іноземного громадянина на території України.

Щодо висновків суду першої інстанції стосовно втручання відповідача у сім'ю позивача, колегія суддів вважає занеобхідне зазначити наступне.

У ході судового засідання встановлено та не заперечувалось представником позивача, що гр. СРВ ОСОБА_3, народивши на території України дітей, не зверталась до жодного органу міграційної служби України з метою підтвердження громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України». Проходження такої процедури визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 2015 від 27.06.2011 р. (у редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27.06.2006 р.) Таким чином, на даний час діти позивача, народжені від двох батьків-іноземців, також є іноземцями та набули громадянство країни, громадянами якої є їхні батьки.

Враховуючи вищевказане та те, що діти позивача на даний час не підтвердили факту набуття громадянства України за територіальним походженням, гр. ОСОБА_3 має право на власний розсуд вирішити питання щодо вибору місця проживання власних дітей, в тому числі і в країні, до громадянства якої вона належить.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях та рішеннях відповідача порушень, у зв'язку із чим позовні вимоги гр. СРВ ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість даного позову та наявність підстав для його задоволення.

Пунктом 4 ст. 202 КАС України передбачено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив вищенаведені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи по суті, внаслідок чого його постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні даного позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2016р. по справі № 820/321/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Катунов В.В.
Судді Бершов Г.Є. Ральченко І.М.
Повний текст постанови виготовлений 03.10.2016 р.