Справа № 826/1407/16
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1407/16 Головуючий у 1-й інстанції: Огурцов О.П. Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

29 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача і третьої особи Писаненко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сомалі ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління державної міграційної служби України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління державної міграційної служби України у Київській області, у якому просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 504-15 від 12 серпня 2015 року про відмову у визнанні громадянина Сомалі ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач із таким рішенням не погодився, у поданій ним апеляційній скарзі просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, при цьому вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В судове засідання з'явився представник позивача, апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача та третьої особи до суду з'явився, проти апеляційної скарги заперечував та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сомалі, народився в Сомалі, проживав в місті Белетвейні, округу Буакапле, неодружений, за національністю сомалієць, за віросповіданням - іслам. ОСОБА_5 з матір'ю і братом проживав в Сомалі, проте через погрози його життю зі сторони терористичної організації Аль-Шабаб 05.05.2011 виїхав до Кенії, де перебував 4 роки, в подальшому з Кенії за підробленим кенійським паспортом літаком прибув 25.02.2015 у м. Москва (Російська Федерація) та перебував там близько 9-ти днів. 06.03.2015 ОСОБА_5 перетнув кордон України - із його слів таємно, на машині та проживав в м. Біла Церква Київської області.

12.03.2015 позивач звернувся із заявою до управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що він виїхав та не бажає повертатися до країни громадянської належності через погрози його життю зі сторони терористичної організації Аль-Шабаб.

31.08.2015 Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області було надіслано позивачу Повідомлення № 31 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмову мотивовано тим, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" відсутні на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 № 504-15.

Вважаючи рішення відповідача незаконним, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд попередньої інстанції мотивував свою правову позицію тим, що оскаржуване рішення відповідача прийняте з урахуванням всіх обставин справи, що впливають на можливість надання позивачу статусу біженця. Докази переслідування позивача за мотивами релігійних переконань на батьківщині не надано.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 4 ч.1 ст.6 Закону встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 зазначеного Закону рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючи з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Таким чином, з аналізу норм вказаного Закону вбачається, що міграційний орган, зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року №8043/04 із змінами від 20.12.2011 року, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; визначено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем, під час проведення з ним співбесід, зроблено спробу обґрунтувати свою заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема тим, що боїться за своє життя через погрози зі сторони талібів на адресу його родини.

Разом з тим, в протоколах проведених співбесід виявлено розбіжності:

щодо виїзду з останньої країни постійного проживання - згідно з анкетою від 12.03.2015 - 05.05.2011, а під час проведення додаткової співбесіди (протокол додаткової співбесіди від 02.06.2015) позивач вказав кінець 2009 року;

щодо перебування в Кенії - згідно із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.03.2015 позивач виїхав із міста Белетвейн до Кенії та прожив там до 2015 року, в свою чергу, в анкеті від 12.03.2015 вказав, що в Кенії перебував 4 роки, під час проведення співбесіди (протокол від 02.06.2016) позивач зазначив - майже 4 роки, а під час додаткової співбесіди (протокол від 02.06.2015) позивач вказав - 4 роки та 5 місяців;

в заяві заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.03.2015 позивач зазначив, що представники терористичного угрупування "Аль-Шабаб" вбили його брата. В анкеті вказує, що до членів його родини належать мати та брат. В протоколі додаткової співбесіди на уточнююче питання по цій ситуації позивач відповів: "Вбили старшого брата".

Крім того, під час проведення додаткової співбесіди (протокол від 02.06.2015) позивач повідомив, що загроз, переслідувань та насилля щодо нього з боку "Аль-Шабаб" не було та те, що він втік під внутрішнім страхом того, що "Аль-Шабаб" може його вбити.

Під час розгляду особової справи шукача притулку, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Відповідно до матеріалів особової справи позивача він в заяві та під час співбесід не наводив обставин, які б вказували на пред'явлення йому будь-яких обвинувачень або притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності з боку влади або інших утисків.

За таких обставин видається небезпідставним висновок Головного управління ДМС України у місті Києві, що основною метою звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є легалізація перебування на Україні та пошук кращих умов життя.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідачі, приймаючи рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, надали належну оцінку доводам заявника, всебічно вивчили матеріали, які спростовують доводи позивача стосовно необхідності визнання його біженцем, і вказують на обґрунтованість рішення.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сомалі ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління державної міграційної служби України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 серпня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 03 жовтня 2016 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.