Справа № 826/9806/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 вересня 2016 року № 826/9806/14

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання відкликаними та скасування податкових повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 ( далі - позивач або СПД) з позовом про визнання відкликаними та скасування податкових повідомлень - рішень від 19.03.10р. №/0 та №/0.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.03.15р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.15р., у задоволенні позову відмовлено; ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.02.16р. касаційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 задоволено, рішення судів попередніх інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ухвалі ВАС України від 04.02.16р. зазначено, що судами не було витребувано та досліджено належних доказів, як то відповідних документів бухгалтерського, складського обліку, інших первинних документів та пояснень відповідальних осіб, з метою підтвердження або спростування доводів позивача щодо періоду та обсягу вчинення останнім порушень норм чинного податкового законодавства у межах спірних правовідносин.

Не погоджуючись з висновком податкового органу про порушення вимог податкового законодавства, позивач зазначив, що правомірно сформував податковий кредит в сумі 702 928 грн. за січень 2007 року - червень 2009 року та валові витрати за 1 квартал 2007 року - 2 квартал 2009 року на підставі належно оформлених його контрагентами податкових накладних, при цьому зазначив, що всі первинні бухгалтерські документи за вказаний період наявні у позивача, однак не були надані при перевірці через необізнаність останнього про її проведення.

Крім того, позивач наголошував, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 19 березня 2010, з урахуванням ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року, вважаються відкликаними в силу Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

В судовому засіданні та в письмових запереченнях проти позову представник відповідача зазначила, що підставою для висновку про заниження позивачем податкових зобов'язань з ПДВ та податку з фізичних осіб слугували матеріали планової перевірки позивача, під час проведення якої останнім не надано на запит перевіряючих жодних документів на підтвердження фінансово - господарської діяльності за відповідний період.

Отже, за відсутності первинних документів витрати, здійснені позивачем в перевіряємому періоді, були вираховані за нормами згідно із додатком 6 Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої наказом Міністерства фінансів України, Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 № 12, тобто за ставкою 25% від суми валового доходу; віднесені позивачем до податкового кредиту суми податку на додану вартість, за відсутності податкових накладних, визнано податковим органом не підтвердженими.

Також представник відповідача зазначила, що відкликаними податкові повідомлення-рішення можуть бути лише за умови прийняття податковим органом нових податкових повідомлень-рішень, якими скасовано попередньо прийнятті рішення.

Враховуючи викладене, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

З огляду на норми КАС України, а також враховуючи думку сторін, суд прийшов до висновку про розгляд справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Як свідчать обставини справи, з 28.12.09р. по 18.01.10р. ДПІ у Оболонському районі м. Києва проведено планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства СПД - фізичною особою ОСОБА_1 за період з 01.07.06р. по 30.06.09р., за результатами якої складено акт від 08.02.10р. №46/17-30-.

Як свідчать матеріали справи, з урахуванням норм Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної податкової служби України при організації та проведенні перевірок платників податків, затверджених Наказом ДПА України від 27.05.058р. №355 (які діяли на момент проведення планової перевірки) податковим органом було надіслано позивачу два письмових повідомлення про проведення перевірки від 21.10.09р. вих. №5461/Б/17-402 та від 18.12.09р. вих. №6019/Б/17-402 ( т. 1 а.с. 118); письмові повідомлення про проведення планової перевірки були повернуті у зв'язку з відмовою їх отримання, документів на підтвердження фінансово - господарської діяльності за перевіряємий період СПД надано не було.

Під час проведення перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем вимог: статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 486152,03 грн. за період 1 кв. 2007 року - 2 кв. 2009 року, підпункту 7.5.1 пункту 7.5, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 06.04.1997 № 168/97-ВР, в результаті чого встановлено завищення податкового кредиту на суму 702928,00 грн. за період січень 2007 року - червень 2009 року.

На підставі вказаного акту перевірки, ДПІ прийнято наступні податкові повідомлення-рішення від 19.03.10р.:

- № /0, яким збільшено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в загальному розмірі 1 054 902,00 грн., в тому числі: за основним платежем - в розмірі 702 928,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - в розмірі 351 974,00 грн.

- № /0, яким збільшено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, що є суб'єктами підприємницької діяльності і незалежної професії в загальному розмірі 486 152,03 грн. (за основним платежем).

Правомірність винесених податкових повідомлень - рішень є предметом даного розгляду.

Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

При розгляді даної справи суд застосовує законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, Згідно із ст.13 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 №13-92 «Про прибутковий податок з громадян» оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно із Законом України від 28.12.1994 №334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно додатку №7 Інструкції до податкової декларації за звітний податковий період включаються тільки прямі витрати і суми амортизаційних відрахувань, що відповідають фактичній сумі отриманого в цьому періоді валового доходу в будь-якій формі від визначеного виду діяльності та підтверджені документально.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону №168/97-ВР податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Приписами пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлено, що до складу податкового кредиту підлягають включенню суми сплаченого (нарахованого) податку, що підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями. Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними.

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем самостійно визначено валовий дохід у розмірі 357481,00 грн. за І квартал 2007 року, у розмірі 484119,00 грн. за ІІ квартал 2007 року, у розмірі 512456,00 грн. за ІІІ квартал 2007 року, у розмірі 721074,00 грн. за ІV квартал 2007 року, у розмірі 612933,00 грн. за І квартал 2008 року, у розмірі 675406,00 грн. за ІІ квартал 2008 року, у розмірі 515186,00 грн. за ІІІ квартал 2008 року, у розмірі 515186,00 грн. за ІV квартал 2008 року, у розмірі 204286,00 грн. за І квартал 2009 року, у розмірі 232023,00 грн. за ІІ квартал 2009 року, а також віднесено до податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплаченого в ціні товару (послуги).

Під час розгляду справи судом витребувано у позивача первинні бухгалтерські документи на підтвердження правомірності задекларованого валового доходу та податкового кредиту у перевіряємому податковим органом періоді.

Позивачем долучено до матеріалів справи копії податкових накладних за перевіряємий період, з яких вбачається придбання позивачем товарів (редуктора, резаки, горелки, електроди, картки поповнення рахунку тощо), послуг (кур'єрських, транспортно - експедиційних, послуг по організації просування товарів, послуг по перевезенню вантажу, оренда приміщень тощо).

Протягом розгляду справи позивач наголошував на наявності у СПД всіх первинних документів на підтвердження фінансово - господарської діяльності за перевіряємий період, однак надав суду лише копії податкових накладних.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно зі ст. 1 цього Закону господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Таким чином, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Господарська операція пов'язана з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Тобто, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів за господарськими операціями з придбання товарів та послуг у перевіряємому періоді, як то розрахункові документи, виписки з банківського рахунку, договори, довіреності на транспортування товарів, акти виконаних робіт (наданих послуг), договори оренди приміщень, де зберігались товари та витрати по яким віднесені до валових, первинні документи щодо фактичного транспортування товару, його прийняття відповідальними представниками позивача, так само як і безпосередніх учасників розглядуваних операцій тощо.

Крім того, позивач не надав докази в обґрунтування придбання транспортних послуг, послуг по перевезенню товару, по організації просування товарів тощо для використання в межах господарської діяльності позивача з метою отримання доходу.

Сама лише наявність у платника податків податкових накладних, виписаних від імені його контрагентів, не є достатньою підставою для включення сум ПДВ до податкового кредиту, враховуючи не підтвердження первинними бухгалтерськими документами фактичного здійснення господарських операцій. Крім того, наявні в матеріалах справи податкові накладні містять лише загальну назву наданих послуг (транспортно-експедиційні, кур'єрські послуги), без деталізації змісту та обсягу таких послуг з метою та в цілях господарської діяльності, а відтак в силу податкового законодавства такі документи не є належно оформленими первинними документами, оскільки не розкривають зміст та обсяг господарських операцій як того вимагає ст.9 Закону N 996-XIV.

Отже, враховуючи не надання позивачем первинних документів, суд вважає, що податковим органом правомірно вираховано витрати, здійснені позивачем в перевіряємому періоді за нормами згідно із додатком 6 Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої наказом Міністерства фінансів України, Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 № 12, тобто за ставкою 25% від суми валового доходу.

За вказаних обставин, суд також вважає безпідставним віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість не підтверджених первинними документами.

Підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-III, чинного станом на дату прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, передбачалось, що у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

Отже, податкові повідомлення-рішення відповідача від 19 березня 2010 року № /0, яким визначено позивачу податкове зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в загальному розмірі 1054902,00 грн. (основний платіж - 702928,00 грн., штрафні (фінансові) санкції 351974,00 грн.), та № /0, яким визначено позивачу податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, що є суб'єктами підприємницької діяльності і незалежної професії в загальному розмірі 486152,03 грн. є обґрунтованими, отже підстави для їх скасування - відсутні.

Стосовно позовних вимог про визнання податкових повідомлень-рішень відповідача від 19 березня 2010 року № /0 та № /0 відкликаними суд зазначає наступне.

З 01 січня 2011 року Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Порядок відкликання податкового повідомлення-рішення визначений статтею 60 Податкового кодексу України, відповідно до положень якої податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо:

- сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення (підпункт 60.1.1);

- контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов'язання або податкову вимогу (підпункт 60.1.2);

- контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов'язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі (підпункт 60.1.3);

- рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі (підпункт 60.1.4);

- рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов'язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі (підпункт 60.1.5).

Вказаний перелік підстав для відкликання податкового повідомлення - рішення є вичерпним.

У той же час, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2012 року, якою скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.10.2010 року про стягнення заборгованості з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, не може вважатися підставою для відкликання податкового повідомлення-рішення, з огляду на наступне.

Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.10.2010 року скасовано з підстав порушення ДПІ процедури направлення податкових вимог, в зв'язку з чим суд прийшов до висновку про неможливість стягнення неузгодженою суми боргу в розмірі 1 541 054, 03 грн. в судовому порядку. Варто зазначити, що предметом розгляду у справі було стягнення з СПД податкової заборгованості, а не скасування податкового повідомлення - рішення чи податкової вимоги, якою визначена сума податкового боргу.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів настання випадків, передбачених статтею 60 Податкового кодексу України та п. 5.1 Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 28.11.2012 року № 1236 в якості підстав для відкликання податкових повідомлень-рішень, відповідна позовна вимога щодо визнання оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відкликаними задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 122, 158-163, 167, 254 КАС України, Законом України «Про податок на додану вартість», Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" , Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур