Справа № 816/186/16
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/186/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Канигіної Т.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Скорика С.В.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

позивача ОСОБА_4
до відповідача Головного управління Національної поліції в Полтавській області
про скасування наказів, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

17.02.2016 ОСОБА_4 (надалі ОСОБА_4, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (надалі ГУ НП у Полтавській області, відповідач) про скасування наказу №19 від 12.01.2016, зобов'язання змінити формулювання причин звільнення, зобов'язання сплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

У судовому засіданні 22.09.2016 представники позивача уточнили позовні вимоги та просили суд (з урахуванням часткових вимог за заявою від 12.09.2016):

- визнати протиправними та скасувати накази ГУ НП у Полтавській області: №19 від 12.01.2016 "Про порушення службової дисципліни працівником БПСПОП ГУ НП та притягнення до дисциплінарної відповідальності", №7о/с від 15.01.2016, №249 від 11.03.2016 "Про внесення змін до наказу ГУНП від 12.01.2016 №19";

- зобовязати ГУ НП у Полтавській області змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_4 зі служби в Національній поліції України із: "за допущені прогули, відсутність на роботі (службі) з 14.12.2015 по 22.12.2015 без поважних причин старшого інспектора БПСПОП лейтенанта поліції ОСОБА_4 звільнити зі служби в Національній поліції України на підставі п.4 статті 40 Кодексу законів про працю України" на "звільнити через хворобу за рішенням медичної комісії про непрацездатність до служби в поліції, п.2 ч.1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію".

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що у зв'язку з погіршенням стану здоров'я 14.12.2015 відповідно до направлення №37 почав проходження військово-лікарської комісії ГУ НП в Полтавській області, за результатом її проходження надано висновок про непридатність до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час. Однак, незважаючи на поданий рапорт про звільнення зі служби за станом здоров'я, відповідач наказом №7 о/с від 15.01.2016 звільнив ОСОБА_4 з органів Національної поліції за п.6 ч.1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію". Позивач вважає накази ГУ НП в Полтавській області, що стосуються його звільнення, такими, що порушують його права.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що за результатом проведення службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни лейтенантом поліції ОСОБА_4 встановлено, що останній без поважних причин був відсутній на робочому місці в період з 14.12.2015 по 22.12.2015, у звязку з чим до нього правомірно застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказом №12 від 26.01.2004 ОСОБА_4 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ (а.с.25).

Наказом №625 від 06.11.2015 позивач звільнений з органів внутрішніх справ та відповідно до наказу №6о/с від 07.11.2015 прийнятий на службу в Національну поліцію України з 07.11.2015 (а.с.25-26).

Матеріали справи свідчать та відповідачем не заперечується, що 18.11.2015 позивач за місцем несення служби втратив свідомість та йому було викликано швидку допомогу (а.с.9-11), внаслідок чого ОСОБА_4 з 19.11.2015 по 25.11.2015 перебував на лікарняному (а.с.12).

Згідно з випискою з медичної карти стаціонарного хворого №22960 (Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського) ОСОБА_4 знаходився у відповідному відділенні на обстеженні та лікуванні з 01.12.2015 по 11.12.2015; рекомендовано пройти огляд ВЛК поліклініки УМВС для вирішення питання можливості подальшого проходження служби (а.с.14).

Відповідно до вказаних рекомендацій лікаря та враховуючи погіршення стану здоров'я 14.12.2015 позивач звернувся до начальника УКЗ ГУНП в Полтавській області з рапортом про направлення на військово-лікарську комісію ГУНП в Полтавській області (надалі ВЛК ГУНП в Полтавській області) (а.с.135).

Направленням №37 від 14.12.2015 ОСОБА_4 направлено на проходження ВЛК ГУНП в Полтавській області (а.с.136).

Наказом ГУ НП у Полтавській області №19 від 12.01.2016 "Про порушення службової дисципліни працівником БПСПОП ГУ НП та притягнення до дисциплінарної відповідальності" за порушення статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 18.02.2006 №3460-IV, що виявилося у відсутності на службі без поважних причин та неповідомленні про це керівництва ОСОБА_5, старшого інспектора БПСПОП ГУНП лейтенанта поліції ОСОБА_4 звільнено з органів Національної поліції України (а.с.105).

Наказ ГУ НП у Полтавській області №19 від 12.01.2016 послугував підставою для прийняття наказу №7 о/с від 15.01.2016, яким згідно з пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" позивача звільнено зі служби в поліції (а.с.104).

Наказом ГУ НП у Полтавській області №249 від 11.03.2016 "Про внесення змін до наказу ГУНП від 12.01.2016 №19" внесено зміни до наказу ГУ НП у Полтавській області №19 від 12.01.2016, а саме: пункт 1 викладено в наступній редакції: "За допущені прогули, відсутність на роботі (службі) з 14.12.2015 по 22.12.2015 без поважних причин старшого інспектора БПСПОП лейтенанта поліції ОСОБА_4 звільнити зі служби в Національній поліції України на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України" (а.с. 102).

Не погоджуючись з наказами ГУ НП у Полтавській області: №19 від 12.01.2016, №7о/с від 15.01.2016 та №249 від 11.03.2016, позивач оскаржив їх до суду.

З оскаржуваних наказів вбачається, що підставою для звільнення ОСОБА_4 послугувало відсутність останнього на службі без поважних причин у період з 14.12.2015 по 22.12.2015.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2013 № 230 (далі Інструкція), підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Підпунктом 2.2.1 пункту 2.2 Інструкції передбачено, що службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником у разі невиконання або неналежного виконання особами РНС під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на ОВС завдань з охорони громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те начальника.

Так, наказом командира ОСОБА_5 в Полтавській області №27/6 від 29.12.2015 "Про проведення службового розслідування щодо невиходу на службу старшого інспектора БПСПОП ГУНП в Полтавській області лейтенанта поліції ОСОБА_6В." призначено службове розслідування за фактом невиходу на службу 28 та 29 грудня 2015 року (а.с.61).

У ході проведення службового розслідування встановлено, що лейтенант поліції ОСОБА_4 був відсутній на службі без поважних причин у період з 14.12.2015 по 22.12.2015.

Відповідно до пунктів 5.3, 5.4 Інструкції завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку за результатами службового розслідування (далі висновок службового розслідування). Якщо вину особи РНС повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Так, результати службового розслідування оформлено висновком службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни від 12.01.2016, затверджений командиром БПСПОП ГУ НП в Полтавській області майором поліції ОСОБА_7 (а.с.62-63).

За результатами перевірки 12.01.2016 ГУ НП у Полтавській області винесено вищевказаний наказ №19 "Про порушення службової дисципліни працівником БПСПОП ГУ НП та притягнення до дисциплінарної відповідальності", який був підставою для прийняття наказу №7 о/с від 15.01.2016, у подальшому, наказом №249 від 11.03.2016 внесено зміни до пункту першого наказу ГУ НП у Полтавській області №19 від 12.01.2016.

Таким чином, як вже зазначено, підставою для звільнення позивача послугувало відсутність останнього на роботі (службі) з 14.12.2015 по 22.12.2015 без поважних причин.

02.07.2015 Верховна Рада України прийняла Закон України "Про Національну поліцію" (далі Закон № 580-VІІІ), який набрав чинності 07.11.2015.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 580-VІІІ поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону № 580-VІІІ призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Частиною першою статті 77 Закону № 580-VІІІ встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема: 1) у зв'язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Отже, статтею 77 Закону № 580-VІІІ встановлено вичерпний перелік підстав звільнення особи, яка служить в органах Національної поліції України.

При цьому, однією із підстав для звільнення є хвороба особи, яка підтверджується рішенням медичної комісії про її непридатність до служби в поліції.

Відповідно до пункту 1.2 Положення про діяльність військово-лікарської комісії в системі МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 85 від 06.02.2001, військово-лікарська комісія це спеціальні органи в складі лікарів-спеціалістів, які створюються в системі Міністерства внутрішніх справ з метою проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду кандидатів на службу, осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ і членів їх сімей, військовослужбовців внутрішніх військ МВС України осіб цивільної молоді, які бажають вступити до навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ, Міністерства оборони, курсантів і слухачів навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, колишніх осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ і колишніх військовослужбовців.

Згідно з пунктом 1.3 вказаного Положення основним завданням військово-лікарської комісії є проведення військово-лікарської експертизи з метою, зокрема визначення за станом здоров'я, фізичного розвитку, а для окремих видів службової діяльності за індивідуальними психофізіологічними особливостями, придатності до служби в органах внутрішніх справ; визначення причинного зв'язку захворювань, поранень, травм, контузій і каліцтв у осіб рядового й начальницького складу ОВС, що проходять службу, при їх звільненні та осіб рядового і начальницького складу, що звільнилися зі служби.

Як зазначено вище, 14.12.2015 позивач звернувся до начальника УКЗ ГУНП в Полтавській області з рапортом про направлення на проходження ВЛК ГУНП в Полтавській області (а.с.135).

Указаний рапорт задоволено та відповідно до пункту 1.4 Положення про діяльність військово-лікарської комісії в системі МВС України надано направлення на медичний огляд за № 37 від 14.12.2015 (а.с.136).

З пояснень представника позивача судом встановлено, що за результатом звернення 14.12.2015 до канцелярії поліклініки з направленням на медичний огляд йому було вказано на недоліки в його оформленні та запропоновано усунути недоліки. Наступного дня позивач отримав направлення №37 до ВЛК ГУНП в Полтавській області, про що свідчить відмітка в нижній частині направлення (а.с.136). За результатом звернення до голови ВЛК ГУНП в Полтавській області позивача повідомлено про необхідність надання додаткових документів із закладів охорони здоров'я, у яких останній перебував на обліку та здійснював лікування. Оскільки наявність вказаних документів необхідна для постановляння правильного діагнозу про наявність або відсутність захворювання, позивач включно до 22.12.2015 здійснював збір додаткових документів.

Крім того, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 у період з 15.12.2015 по 25.12.2015 здійснював амбулаторне спостереження та обстеження щодо підтвердження або спростування відповідного діагнозу. З витягу з амбулаторної картки позивача вбачається, що 15.12.2015 ОСОБА_4 звернувся до Полтавської обласної клінічної інфекційної лікарні на консультацію до міського інфекціоніста, заступника головного лікаря з медичної частини ОСОБА_8 За результатом попереднього обстеження позивачу було запропоновано госпіталізацію (а.с.161-166, 152-153). Як пояснив представник позивача, ОСОБА_4 відмовився від госпіталізації, оскільки йому необхідно здійснити збір додаткових документів для надання до ВЛК ГУНП в Полтавській області.

Отже, матеріали справи підтверджують перебування на амбулаторному спостережені Полтавської обласної клінічної інфекційної лікарні ОСОБА_4 у період з 15.12.2015 по 25.12.2015.

За результатами проходження позивачем медичного огляду, ВЛК ГУНП в Полтавській області видано свідоцтво про хворобу №5-С від 11.01.2016 (а.с.21).

Як вбачається зі змісту цього свідоцтва, під час проведення медичного обстеження позивачу встановлено відповідний діагноз, згідно з яким захворювання позивача пов'язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Також у свідоцтві зазначено про те, що ОСОБА_4 непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний до служби у воєнний час.

Згідно з обставинами, викладеними у висновку службового розслідування за результатами перевірки фактів, наведених у зверненні керівника Управління Всеукраїнської спеціальної Колегії з питань боротьби з корупцією та організованою злочинністю у Полтавській області ОСОБА_1, від 04.02.2016, затвердженого заступником начальника ГУНП в Полтавській області підполковником поліції ОСОБА_9 (а.с.86-89), ОСОБА_4 05.01.2016 звернувся до відповідача з рапортом про звільнення у зв'язку з його хворобою (а.с.19), однак, указаний рапорт у позивача приймати відмовилися та запропонували написати рапорт на звільнення з 15.01.2016 за власним бажанням.

Також матеріали справи свідчать, що 05.01.2016 у зв'язку з погіршенням стану здоров'я позивач втратив свідомість та йому була викликана швидка допомога для госпіталізації до медичного закладу (а.с.17-18).

Оскільки відповідач відмовився приймати рапорт про звільнення у зв'язку з хворобою, то 06.01.2016 ОСОБА_4 направив вказаний рапорт засобами поштового зв'язку, який 11.01.2016 отримано відповідачем (а.с.20).

Отже, станом на дату винесення оскаржуваних наказів відповідач був проінформований про бажання позивача бути звільненим із займаної помади в поліції у зв'язку з хворобою.

Проте, як зазначено вище, наказом ГУ НП у Полтавській області №7 о/с від 15.01.2016 відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) позивача звільнено зі служби в поліції (а.с.104).

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив про те, що ГУ НП у Полтавській області правомірно зазначено в наказі №7 о/с від 15.01.2016 в якості підстави для звільнення позивача пункт 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", оскільки службовим розслідуванням встановлено, що лейтенант поліції ОСОБА_4 був відсутній на службі без поважних причин у період з 14.12.2015 по 22.12.2015.

Позивач вважає, що підставою для звільнення його зі служби має бути пункт 2 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції), оскільки ним було подано рапорт про звільнення у зв'язку із хворобою, а також наявне свідоцтво про хворобу №5-С від 11.01.2016.

Проаналізувавши таку підставу для звільнення зі служби в органах Національної поліції як хвороба, що підтверджена рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, суд зазначає про те, що вказана підстава для звільнення має певні особливості.

Так, зокрема, специфікою зазначеної підстави для звільнення особи зі служби в поліції є наявність у особи відповідної хвороби, яка унеможливлює проходження нею в подальшому служби в органах Національної служби України. Хвороба в даному випадку є об'єктивним чинником, який не залежить від особистого бажання особи, що звільняється, та її суб'єктивних уявлень про стан свого здоров'я, зокрема наявність у особи на момент звільнення хвороби, яка робить її непридатною до служби.

Суд звертає увагу на те, що в рапорті про звільнення у зв'язку з хворобою позивач висловив конкретне бажання бути звільненим у зв'язку з наявністю хвороби, яка унеможливлює його подальшу службу в органах поліції.

Проте вказаний рапорт про звільнення зі служби через хворобу відповідачем не був врахований, про що зазначено в листі відповідача від 14.01.2016 № 85/115/12/01-2016 (а.с.22).

Слід зазначити, що за змістом пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема у справах "Жовнер проти України" від 29.06.2004, "Меллахер та інші проти Австрії" від 19.12.1998 та "ОСОБА_10 Девелопмент Лтд" та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи. При цьому, у змісті рішення у справі "ОСОБА_10 Девелопмент Лтд" та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 Європейський суд з прав людини зазначив, що "правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Визначальними в даних правовідносинах є те, що до дня звільнення (15.01.2016) позивачем подано рапорт про направлення на ВЛК ГУНП в Полтавській області (14.12.2015). Відповідачем такий рапорт задоволено, видано 14.12.2015 направлення, у якому відповідачем було запропоновано комісії здійснити медичний огляд позивача для визначення стану здоров'я для вирішення питання придатності до військової служби. Позивачем пройдено ВЛК, отримано свідоцтво про хворобу, відповідно до якого останній не придатний до військової служби в мирний час та обмежено придатний у воєнний час, а також подано рапорт про звільнення зі служби за станом здоров'я.

За таких обставин, оскільки позивач дотримався всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу щодо звільнення його з органів Національної поліції України за станом здоров'я, тому він може вважатись таким, що набув права "правомірного очікування", яке підлягає судовому захистові.

Суд зазначає, що "справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Приймаючи наказ про звільнення позивача, відповідачем не дотримано принцип пропорційності, що передбачений статтею 2 КАС України, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність скасування наказів ГУ НП у Полтавській області №19 від 12.01.2016, №7о/с від 15.01.2016, №249 від 11.03.2016 як таких, що порушують трудові права позивача.

Згідно з частиною третьою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами та доповненнями) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Отже, у разі виникнення спору зміна формулювання причини звільнення здійснюється не роботодавцем, а органом, який такий спір розглядає, у даному випадку судом.

Таким чином, керуючись повноваженнями, наданими частиною другою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне, з метою повного захисту порушених трудових прав позивача, виходячи з принципу правової визначеності в спірних правовідносинах, змінити формулювання звільнення позивача, яке зазначено в наказі ГУ НП у Полтавській області, зазначивши підставою звільнення ОСОБА_4 пункт 2 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на викладене, відповідач як суб'єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, не довів суду правомірність своїх дій.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про скасування наказів, зобов'язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області №19 від 12.01.2016 "Про порушення службової дисципліни працівником БПСПОП ГУ НП та притягнення до дисциплінарної відповідальності".

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області №7о/с від 15.01.2016.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області №249 від 11.03.2016 "Про внесення змін до наказу ГУНП від 12.01.2016 №19".

Зобовязати Головне управління Національної поліції в Полтавській області змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі служби в Національній поліції України із: "за допущені прогули, відсутність на роботі (службі) з 14.12.2015 по 22.12.2015 без поважних причин старшого інспектора БПСПОП лейтенанта поліції ОСОБА_4 звільнити зі служби в Національній поліції України на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України" на "звільнити через хворобу за рішенням медичної комісії про непрацездатність до служби в поліції, п.2 ч.1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2016 року.

Суддя Т.С. Канигіна