Справа № 815/4352/16
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4352/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Мороз А.П.

сторін:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства Підприємство Південної виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№ 51) про стягнення заборгованості у розмірі 16 775, 06 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулось Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства Підприємство Південної виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№ 51) про стягнення суми адміністративно господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів у 2015 році у розмірі 15 795 грн. 46 коп. та пені у сумі 979 грн. 60 коп.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю дій відповідача щодо незабезпечення у 2015 звітному році виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, в кількості однієї особи, і як наслідок, порушення вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". У зв'язку з чим, ДП Підприємство Південної виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№ 51) зобов'язане сплатити адміністративно - господарські санкції та пеню у розмірі, встановленому чинним законодавством.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували. В обґрунтування заявленої правової позиції надали суду письмові заперечення, в яких зокрема зазначили, що підприємство в частині працевлаштування інвалідів зобовязано виділяти і створювати місця для працевлаштування, надавати держслужбі зайнятості відповідну інформацію і звітувати перед фондом. За умови виконання цих зобовязань до підприємства не може бути застосовано адміністративно фінансові санкції згідно зі ст.. 20 Закону № 875.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, судом встановлено.

ДП Підприємство Південної виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№ 51) перебуває на обліку у Фонді як підприємство, яке у своїй діяльності використовує найману працю, у зв'язку із цим подало до ООВФСЗІ звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік, згідно якого середньооблікова кількість штатних працівників становить 11 осіб.

Згідно «Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік», підприємство показало середньооблікову кількість штатних працівників облікового складу: 11 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до законодавства встановлена інвалідність: 0 (а/с. 7 - 8).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" кількість інвалідів, які повинні працювати на робочих місцях, становить 1 особа.

Оскільки відповідач не виконав норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в кількості однієї особи, на думку позивача, повинен сплатити суму адміністративно - господарських санкції у розмірі половини середньомісячної заробітної плати штатного працівника на підприємстві за одне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте ним у розмірі 15 795 грн. 46 коп.

Крім того, за порушення термінів сплати зазначених санкцій ДП Підприємство Південної виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№ 51) зобов'язане сплатити пеню у розмірі 979 грн. 60 коп.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Водночас статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, а якщо працює від 8 до 15 осіб - в розмірі половини середньої річної заробітної плати.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення", роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Згідно пункту 2.1 Порядку надання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316 (далі - Наказ № 316), інформація за даною формою подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Отже, згідно діючих положень Наказу № 316 звітність за формою № 3-ПН роботодавці подають до центрів зайнятості за наявності попиту на робочу силу (вакансії), тобто лише у разі наявності на підприємстві чи в організації вільних робочих місць. При цьому періодичності подачі такої звітності не встановлено, оскільки вона подається не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.

Як свідчать матеріали справи, у 2015 році середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу ДП Підприємство Південної виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№ 51) становила 11 осіб, серед яких за даними звіту відсутній працівник, якому відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, тоді як норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у ДП Підприємство Південної виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№ 51) становить - 1 особа. Тобто відповідач не виконав нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в кількості однієї особи.

Разом з тим судом встановлено, що з метою виконання встановленого нормативу позивач у 2015 році відкрив вакансію для працевлаштування інвалідів та подавав звіти за формою 3-ПН до Одеського міського центру зайнятості, в яких зазначав категорію громадян, які можуть бути працевлаштовані з числа інвалідів. (а/с. 22 - 24).

Зі змісту інформації наданої Одеським міським центром зайнятості від 16.09.2016р. ДП Підприємство Південної виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№ 51), надавало звітність за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії), із визначенням характеристики вакансії : за № 189 від 06.02.2015 р. № 959 від 13.07.2015 р.

При цьому жодних відмов відповідача у працевлаштуванні інвалідів з числа безробітних не було.

Слід зазначити, що норма щодо щомісячної подачі звітів про наявність вільних робочих місць, встановлена Законом України від 1 березня 1991 року № 803-ХІІ «Про зайнятість населення», втратила чинність з 1 січня 2013 року, коли набрав чинності новий Закон України від 5 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення».

Тобто відповідачем вживались усі можливі заходи щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб із встановленою інвалідністю, як наслідок, на кінець року, такий норматив був виконаний.

За наведених вище обставин суд вважає, що відповідачем повністю виконано вимоги чинного законодавства щодо подання у встановленому порядку інформації про зайнятість і працевлаштування інвалідів до центру зайнятості, при цьому ним вжито всіх необхідних заходів для недопущення господарських правопорушень. Зокрема, протягом 2015 року, починаючи з лютого місяця, відповідач відкрив вакансію для працевлаштування інвалідів, про що повідомив центр зайнятості шляхом подання звіту форми № 3-ПН, та підтверджував цю вакансію посезонно до кінця року, на яку інвалід не був працевлаштований з причин, які не залежали від відповідача.

Однак позивач, дійшовши висновку про необхідність стягнення з відповідача санкцій, помилково не врахував ту обставину, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Відповідальність, передбачена статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", за своєю правовою природою є господарсько-правовою відповідальністю. Підставою для застосування такої відповідальності учасника господарських відносин, згідно частини 1 статті 218 ГК України, є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання. Відповідно до частини другої зазначеної статті учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Оскільки в матеріалах справи наявні відомості про виконання відповідачем обов'язку, передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні по створенню кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів та відомості про вжиття ним усіх можливих для цього заходів по інформуванню органів державної влади з питань праці та соціальної політики щодо направлення для працевлаштування інваліда на створене робоче місце, суд приходить до висновку, що ДП Підприємство Південної виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№ 51) здійснило усі належні заходи для недопущення вчинення ним господарського правопорушення.

Таким чином в контексті даної спірної ситуації не вбачається вини відповідача у не працевлаштуванні інвалідів, як наслідок, в діях останнього і відсутній склад правопорушення, пов'язаного із невиконанням нормативу робочих місць по працевлаштуванню інвалідів.

Аналогічна позиція викладена в постанові ВСУ від 16.04.2013р. у справі №21-81а13.

Даний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31 січня 2011 року, який згідно ст. 244-2 КАС України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ст. ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази відповідача на підтвердження правомірності своїх рішень, докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

30 вересня 2016 року.