Справа № 826/8273/16
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8273/16 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В. П. Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2016 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Видмеденко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Банк Михайлівський» Ірклієнка Юрія Петровича, за участю третіх осіб - Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», ОСОБА_3, про визнання протиправними дій, скасування наказу та розпорядження, за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2016 та постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.08.2016, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій та рішення Уповноваженої особи щодо: встановлення нікчемності договору факторингу № 1905 від 19 травня 2016 року, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» (ідентифікаційний код юридичної особи 38619024, місцезнаходження: 01001, м. Київ, провулок Рильський, 10-12/3) з ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» (ідентифікаційний код юридичної особи 40210636, місцезнаходження: 03039, м. Київ, вул. Голосіївська, 7, корпус 1, блок 2/8, каб.15); поновлення відображення обліку у балансі ПАТ «Банк Михайлівський» (ідентифікаційний код юридичної особи 38619024, місцезнаходження: 01001, м. Київ, провулок Рильський, 10-12/3) кредитних договорів, права вимоги за якими були відступлені ПАТ «Банк Михайлівський» (ідентифікаційний код юридичної особи 38619024, місцезнаходження: 01001, м. Київ, провулок Рильський, 10-12/3) на користь ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» (ідентифікаційний код юридичної особи 40210636, місцезнаходження: 03039, м. Київ, вул. Голосіївська, 7, корпус 1, блок 2/8, каб.15) на підставі договору факторингу № 1905 від 19 травня 2016 року; скасування наказу Уповноваженої особи на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнка Юрія Петровича № 37 від 30 травня 2016 року «Про затвердження висновків Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними»; скасування розпорядження Уповноваженої особи на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнка Юрія Петровича № 9 від 01.06.2016 року «Про відновлення договорів в ПО АБС Б2 Банку».

Разом з адміністративним позовом позивачем також подано клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом:

- зобов'язання відповідачів утриматись від поширення на будь-яких веб-сторінках вебсайту за адресою http://www.fg.gov.ua/ та на будь-яких інших веб-сторінках (веб-сайтах) у мережі Інтернет і в друкованих засобах масової інформації інформацію про реквізити для погашення кредитної заборгованості за договорами, укладеними з ПАТ «Банк Михайлівський», інформацію про нікчемність договорів, укладених ПАТ «Банк Михайлівський» з фінансовими установами 19 травня 2016 року та про те, що ПАТ «Банк Михайлівський» залишається єдиним дійсним кредитором за раніше укладеними договорами;

- заборони ПАТ «Банк Михайлівський» вчиняти будь-які дії щодо прийняття платежів в погашення заборгованості за кредитними договорами, право вимоги за якими було відступлено на користь ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» за Договором факторингу від 19.05.2016 року №1905, в тому числі, проте не виключно: приймати грошові кошти в рахунок погашення такої заборгованості, поширювати в будь-який спосіб інформацію про платіжні реквізити для погашення такої кредитної заборгованості та про те, що ПАТ «Банк Михайлівський» залишається кредитором за вказаними кредитними договорами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2016 року клопотання про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково: заборонено ПАТ «Банк Михайлівський» вчиняти будь-які дії щодо прийняття платежів в погашення заборгованості за кредитними договорами, право вимоги за якими було відступлене на користь ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» за Договором факторингу від 19.05.2016 року №1905, в тому числі, проте не виключно: приймати грошові кошти в рахунок погашення такої заборгованості, поширювати в будь-який спосіб інформацію про платіжні реквізити для погашення такої кредитної заборгованості та про те, що ПАТ «Банк Михайлівський» залишається кредитором за вказаними кредитними договорами до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням ПАТ «Банк Михайлівський» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати ухвалу суду першої інстанції як гаку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та прийняти нову, якою в задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.07.2016 року у задоволенні зазначеної апеляційної скарги було відмовлено, ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2016 року залишено без змін.

ПАТ «Банк Михайлівський» та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб до суду першої інстанції було подані клопотання про скасування заходів забезпечення адміністративного позову, вжитих ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.06.2016.

Ухвалами Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2016 року у задоволенні клопотань відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями ПАТ «Банк Михайлівський» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати ухвали суду першої інстанції як такі, що постановлені з порушенням норм процесуального права та прийняти нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

Також, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб до суду першої інстанції було подано клопотання із проханням роз'яснити ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2016 року та встановити спосіб і порядок виконання вказаної ухвали суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2016 року у задоволенні клопотання відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити клопотання про роз'яснення ухвали суду першої інстанції від 03 червня 2016 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.08.2016 року позов задоволено повністю: визнано протиправними дії та рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» щодо: встановлення нікчемності договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 року; поновлення відображення обліку у балансі ПАТ «Банк Михайлівський» кредитних договорів, права вимоги за якими були відступлені на підставі договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 року; скасовано наказ уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» № 37 від 30.05.2016 року; скасовано розпорядження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» № 9 від 01.06.2016 року; присуджено на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб понесені витрати по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду ПАТ «Банк Михайлівський» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати оскаржувану постанову як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального права та винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В засідання з'явилися всі учасники процесу.

Представники апелянтів підтримали скарги, просили їх задовольнити. Третя особа просила скасувати постанову першої інстанції, подав до суду додаткові письмові документи. Представник позивача просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, письмові документи, доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 199 та ст. 200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін у зв'язку з правильним встановленням судом першої інстанції обставин справи та винесення спірного рішення з дотриманням норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг на ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2016 про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову та про відмову у роз'ясненні судового рішення скаржники зазначають, заходи забезпечення позову вже були застосовані необґрунтовано та є неактуальними через те, що таке забезпечення не стосується нового предмета позову.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КАС України суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Згідно частини 2 ст. 118 КАС України, відповідач або інша особа, яка бере участь у справі, у будь-який час має право заявити клопотання про заміну одного способу забезпечення адміністративного позову іншим або скасування заходів забезпечення адміністративного позову. Таке клопотання розглядається не пізніше наступного дня після його одержання й у разі обґрунтованості та терміновості вирішується ухвалою негайно без повідомлення позивача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Приймаючи оскаржувані ухвали про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що заява про скасування заходів забезпечення позову мотивована незаконністю вжитих судом заходів забезпечення позову, тобто фактично заявником висловлена незгода з ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2016 якою забезпечено позов.

Проте, за наслідками оскарження в апеляційному порядку ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.07.2016 апеляційну скаргу ПАТ «Банк Михайлівський» залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2016 - без змін.

Ухвала апеляційного суду з питань вжиття заходів забезпечення позову подальшому оскарженню не підлягає.

Виходячи із положень частини 2 ст. 118 КАС України вбачається, що клопотання про скасування заходів забезпечення адміністративного позову повинно бути обґрунтованим.

Клопотання мотивовано незаконністю вжитих судом заходів забезпечення позову.

Однак, як зазначалось, законність вжиття судом заходів забезпечення позову вже було предметом апеляційного розгляду, за результатами якого у скасуванні ухвали про вжиття заходів забезпечення позову було відмовлено. Тому питання законності вжитих судом заходів забезпечення позову не може бути предметом повторного розгляду.

У клопотанні ПАТ «Банк Михайлівський» про скасування заходів забезпечення адміністративного позову обґрунтуванням для скасування заходів забезпечення позову зазначено неактуальність таких заходів після зміни позивачем позовних вимог.

Відмовляючи ПАТ «Банк Михайлівський» у скасуванні заходів забезпечення позову, суд першої інстанції зазначив, що підстави, на які посилається позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, залишилися незмінними, як і встановлене ухвалою про забезпечення позову існування очевидної небезпеки завдання шкоди правам та законним інтересам позивача до моменту ухвалення судового рішення у справі.

Так, позивач обґрунтовував свій позов тим, що відповідачі поширюють недостовірну інформацію, що Договір факторингу від 19.05.2016 року №1905 є нікчемним, а неплатоспроможний банк залишається єдиним кредитором за раніше укладеними договорами, та вводять в оману третіх осіб - позичальників про банківські реквізити, за якими слід здійснювати погашення заборгованості за кредитними договорами, право вимоги за якими належить позивачу. Такі обґрунтування позову залишились і після зміни позивачем позовних вимог.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, на розгляді в Господарському суді м. Києва перебуває справа №910/11298/16 за позовом ПАТ «Банк Михайлівський» до ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» про застосування наслідків нікчемності правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин та полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно.

На час вирішення питання про забезпечення позову, справа №910/11298/16 не розглянута, наслідки недійсності Договором факторингу від 19 травня 2016 року №1905 не застосовані, а тому підстави для невиконання умов вказаного Договору сторонами відсутні.

Разом з тим, судом першої інстанції було встановлено, що відповідачами на електронних ресурсах в мережі Інтернет http://www.fg.gov.ua/ та http://www.mbank.kiev.ua/ досі поширено інформацію про нікчемність договорів, укладених ПАТ «Банк Михайлівський» з фінансовими установами 19.05.2016 року та про те, що ПАТ «Банк Михайлівський» залишається єдиним дійсним кредитором за раніше укладеними договорами, а також інформації про реквізити для погашення кредитної заборгованості за вказаними договорами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обґрунтування заявлених позовних вимог залишилися незмінними і досі існує очевидна небезпека завдання шкоди правам та законним інтересам позивача до моменту набрання законної сили судовим рішенням у справі.

Стосовно посилань апелянта на положення ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», колегія суддів зазначає наступне.

Даною нормою не передбачено, що після початку процедури ліквідації банку скасовуються вжиті щодо банку заходи забезпечення позову чи виконання рішення, тому доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2016, відмовляючи у задоволенні клопотання про роз'яснення судового рішення, встановлення способу і порядку виконання судового рішення, суд першої інстанції зазначив, що не було встановлено наявності факту незрозумілості судового рішення та наявності ймовірності його неправильного виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КАС України, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Дана норма передбачає підстави для роз'яснення судового рішення.

Отже, роз'яснення судового рішення є за своєю суттю одним із способів усунення його недоліків, але без виправлення і постановлення додаткового рішення цим же судом.

Також роз'яснення судового рішення зумовлено його нечіткістю за змістом, коли воно є неясним та незрозумілим для осіб, стосовно яких воно ухвалене, так і для тих, що будуть здійснювати його виконання. Тобто, це стосується випадків, коли судом недотримані вимоги ясності, визначеності рішення. Невизначеність судового рішення означає, що таке рішення містить положення, які викликають суперечки щодо його розуміння та під час виконання.

Тобто, роз'яснено може бути постанову чи ухвалу суду у разі, якщо без такого роз'яснення її важко виконати, оскільки високою є ймовірність неправильного виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2015 року у справі № К/800/14105/15 та від 30 червня 2015 року у справі № К/9991/63961/11.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про роз'яснення судового рішення, встановлення законного способу та порядку його виконання.

Механізм, визначений ст.170 КАС України, не може використовуватися у випадку, якщо особі, яка бере участь у справі, не зрозуміло, наприклад, мотивації судового рішення.

Однак, фактично апелянт в апеляційній скарзі просить відмовити у вжитті заходів забезпечення позову.

Порушені ним питання не належать до роз'яснення рішення, а до мотивів його ухвалення, оцінки доказів при постановлені судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що у разі незгоди з мотивацією судового рішення, його результатом, особи, які беруть участь у справі, можуть оскаржити це судове рішення, що і було реалізовано апелянтом.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що ухвала Окружного адміністративного суду є чіткою за змістом та зрозумілою як для осіб стосовно яких вона ухвалена, так і для тих, хто буде здійснювати її виконання, оскільки не містить жодних положень, стосовно яких можуть виникнути суперечності щодо її розуміння.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про роз'яснення рішення.

Крім того, не підлягає задоволенню вимога апелянтів щодо роз'яснення ухвали судом апеляційної інстанції, так як ч. 1 ст. 170 КАС України чітко передбачає що саме суд, який ухвалив рішення, може його роз'яснити.

Також колегія вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), особа, яка бере участь у справі може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Відтак, зміна чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення можлива на стадії виконання судового рішення.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг на постанову суду по суті заявлених вимог мотивовані тим, що Уповноваженою особою Фонду відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб» виявлено нікчемний правочин, повідомлено про це його сторону - позивача у справі та застосовано наслідки нікчемності правочину. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, на думку відповідача, є цивільно-правовими, тому адміністративний суд не мав повноважень надавати оцінку діям, рішенням відповідача, що виникли в рамках таких відносин. Виявлений відповідачем правочин є нікчемним, тому визнання його недійним у судовому порядку не вимагається.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини, дав правильну правову оцінку наданим доказам і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання договору факторингу № 1905 від 31 травня 2016 року нікчемним.

Судом встановлено, 19.05.2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено договір факторингу № 1905 (далі - Договір), відповідно до п. 2.1 якого позивач зобов'язався передати грошові кошти (суму фінансування позивачем Банку) в розпорядження Банку за плату (винагорода Банку), а Банк зобов'язався відступати позивачу право вимоги, визначене у реєстрі (-ах) прав вимоги. Разом з правом вимоги до позивача перейшли всі інші права та обов'язки Банку як кредитора за кредитним договором.

Згідно з п. 1.3 Договору право вимоги - всі права Банку за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до пп. 3.1.1 п. 3.1 та пп. 3.2.1 п. 3.2 Договору сума фінансування, належна до сплати Банку, встановлюється в кожному реєстрі прав вимог, та складається з фіксованого платежу зазначеного в відповідному реєстрі прав вимог, що відповідає оціночній вартості прав вимог, які відступаються Банком позивачу за цим Договором, згідно звіту суб'єкта оціночної діяльності дані якого зазначаються в відповідному реєстрі прав вимог. Плата позивача складає суму у вигляді дисконту, що визначається як різниця між загальною сумою заборгованості та сумою фінансування, розмір якого зазначається в кожному реєстрі прав вимоги, при цьому фактичне отримання цієї плати з боржників здійснюється позивачем, без участі Банку.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що право вимоги переходить від Банку до позивача з моменту підписання між сторонами відповідного реєстру прав вимоги.

Відповідно до пп. 5.1.2 п. 5.1 Договору Банк повинен повідомити боржників про відступлення Позивачу прав вимоги.

19.05.2016 на виконання умов Договору між Банком та позивачем підписаний реєстр прав вимоги № 1, згідно з яким Банк відступив позивачу права вимоги до боржників на суму 679861696,07 грн., оціночною вартістю 479814366,00 грн., за що позивач сплачує Банку 480600001,70 грн. Розмір дисконту склав 199261694,37 грн. Така сума фінансування позивачем Банку за права вимоги, відступлені згідно з реєстром № 1, визначена сторонами з урахуванням оціночної ринкової вартості прав вимоги, визначеної у звіті від 18.05.2016 № 05/57 суб'єкта оціночної діяльності - ПП «Дельта-Консалтінг».

Також, 20.05.2016 на виконання умов Договору між позивачем та Банком підписаний реєстр прав вимоги № 2, згідно з яким Банк відступив позивачу права вимоги до боржників на суму 2436158,80 грн., за що позивач сплачує Банку 2436158,80 грн. Розмір дисконту склав 0.00 грн. У зв'язку з відсутністю дисконту при відчужені прав вимоги за реєстром № 2 проведення незалежної оцінки майнових прав, як встановлено судом, не потребувалось, а тому - не проводилось.

З матеріалів справи видно, що сторони виконали зобов'язання за Договором, що підтверджується, зокрема, актами прийому-передачі документів, що підтверджують право вимоги від 20.05.2016 № 1 та № 2.

Тобто, за укладеним договором ПАТ «Банк Михайлівський» передав позивачу права грошової вимоги до фізичних осіб за кредитними договорами, а позивач сплатив за це ПАТ «Банк Михайлівський» обумовлену договором суму грошових коштів.

Відповідно до виписок 19.05.2016р. та 20.05.2016р. по рахунку позивача № 9101 відкритого в ПАТ «Банк Михайлівський», з рахунку позивача здійснено оплату всієї обумовленої договором суми грошових коштів з призначеннями платежу: «Часткова оплата згідно Договору факторингу» №1905 від 19.05.2016, без ПДВ, згідно реєстру від 19.05.2016», «Оплата згідно Договору факторингу №1905 від 19.05.2016, без ПДВ», «Оплата згідно Договору факторингу №1905 від 19.05.2016, без ПДВ, згідно реєстру від 19.05.2016».

Разом з тим, на підставі постанови Правління Національного банку України від 23.05.2016р. № 14/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 23.05.2016 р. № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», згідно з яким з 23.05.2016 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнка Юрія Петровича.

Уповноваженою особою Фонду на підставі акту комісії з перевірки правочинів (у тому числі договорів), які відповідають критеріям нікчемності, видано наказ від 30.05.2016 № 37 Про затвердження результатів проведеної перевірки, за якою встановлено нікчемність договору факторингу №1905 від 19.05.2016р.

Згідно вказаного наказу, нікчемність договору факторингу №1905 від 19.05.2016 встановлено на підставі пунктів 2, 3, 7, 9 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На виконання зазначеного наказу на адресу позивача направлено повідомлення від 01.06.2016 №05-53, яким проінформовано позивача, що відповідно до положень пунктів 2, З, 7, 9 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», договір факторингу №1905 від 19.05.2016р., укладений між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський», є нікчемним.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами регулюється Законом України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб» (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 вказаного закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції, зокрема: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банк , продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Згідно з ч. З ст. 34 Закону України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Ч. 1 ст. 35 вказаного Закону передбачено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня "спеціаліст") та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

З метою забезпечення прав Фонду, Уповноважена особа, як зазначено в ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб», забезпечує перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. З цієї статті.

За змістом ч. 3 ст. 38 Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог: банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України: здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Зі змісту наведених норм слідує висновок, що Уповноважена особа Фонду наділена повноваженнями перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

В той же час, як це випливає зі змісту вказаного, таке право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно, у випадку який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність вкладу.

Як встановлено судом, на думку відповідача, договір факторингу № 1905 від 19.05.2016 року є нікчемним з підстав, передбачених п. 2, 3, 7, 9 ч. З ст. 38 Закону України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб».

Однак, роблячи висновок про нікчемність договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 року, Уповноваженою особою Фонду не вказано обставин, які б свідчили про наявність підстав, передбаченої п. 2, 3, 7, 9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб» для визнання вказаного договору нікчемним, а саме про взяття банком на себе зобов'язань, внаслідок чого банк став неплатоспроможним, про відчуження банком прав вимоги за цінами, нижчими від звичайних, про надання позивачу переваг, про збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Натомість, як встановлено, ціна договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 року ґрунтується на звіті 18.05.2016 року про незалежну оцінку ринкової вартості майнових прав за кредитними договорами, що укладені з фізичними особами, підтвердженого рецензією від 25.05.2016 виконаної належним суб'єктом оціночної діяльності.

При цьому варто зауважити, що судом першої інстанції вірно відхилено доводи відповідача про наявність рецензії на звіт про належну оцінку ринкової вартості майнових прав від 22.07.2016 року, відповідно до якої вказаний звіт від 18.05.2016 року класифікується як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним і не може бути використаним з метою по тексту звіту, з огляду на те, що суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України на час їх вчинення, прийняття.

Оскільки станом на час визнання договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 року нікчемним, тобто на час вчинення відповідачем спірних дій, такої рецензії не існувало, остання не може свідчити про правомірність дій відповідача.

Тому у відповідача були відсутні обґрунтовані підстави вважати нікчемним договір факторингу № 1905 від 19.05.2016 на підставі п. 3 ч. З ст. 38 Закону «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб».

Посилання скаржників на п. 2 ч. З ст. 38 Закону є необґрунтованими, оскільки обставини справи свідчать про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між продажем прав вимоги позивачу та визнанням банку неплатоспроможним.

У постанові Національного банку України № 14/БТ від 23 травня 2016 р. про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у підставах віднесення Банку до категорії неплатоспроможних не згадуються операції банку із позивачем та у оскаржуваних рішеннях не вказані кредитори, перед якими стало неможливим виконання банком своїх грошових зобов'язань, у зв'язку із взяттям банком зобов'язань за договором факторингу № 1905 від 19.05.2016 р. Положення договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 р. свідчать, що грошових зобов'язань за договором банк на себе не взяв, статусу боржника не набув. Тому існування підстави нікчемності договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 р. за п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб» матеріалами справи не підтверджується.

Необґрунтованими є висновки відповідача про нікчемність договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 на підставі п. 7 ч. З ст. 38 Закону «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб», оскільки за цим договором позивач набув статусу боржника, а не кредитора і жодних переваг (пільг) вона від ПАТ «Банк Михайлівський» не отримав у зв'язку із укладенням договору. Також у ході судового розгляду сторонами не надані документальні підтвердження отримання позивачем таких переваг (пільг), а тому відповідні посилання не підтверджується фактичними обставинами справи.

Із виписок по рахунку позивача вбачається, що здійснена ним оплата на користь ПАТ «Банк Михайлівський» здійснювалась за наявності достатньої кількості коштів на рахунку. Протилежні документальні підтвердження відсутні у документах про нікчемність правочину та не були надані відповідачами до суду.

Таким чином, при виконанні переказу коштів з рахунку позивача на рахунок ПАТ «Банк Михайлівський» банком не було порушено банківське законодавство.

За таких фактичних обставин спростовується наявність підстави нікчемності договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 на підставі п. 9 ч. З ст. 38 Закону «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб»

Будь-яких інших підстав, визначених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», внаслідок яких Договір є нікчемним, Уповноваженою особою не наведено.

Також враховується, що на момент укладення Договору не існувало жодних обмежень щодо продажу Банком власних активів чи проведення розрахунків за них з рахунків, відкритих покупцями в Банку.

Частина 1 ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Для застосування санкцій, передбачених статтею 228 ЦК України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків чи з метою неправомірного одержання з державного бюджету коштів шляхом відшкодування податку на додану вартість у разі його несплати контрагентами до бюджету.

Крім того, відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відповідачами надано доказів, які б свідчили, що зазначений правочин є таким, що порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.

Крім того, в силу положень ч. 3 ст. 228 ЦК України питання недійсності правочину у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам вирішується виключно судом.

Відповідного судового рішення про визнання недійсним Договору, матеріали справи не містять.

Наведені обставини спростовують твердження відповідача про нікчемність укладеного між банком та позивачем правочину.

За таких обставин, дії Уповноваженої особи Фонду щодо визнання договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 року нікчемним не відповідають вимогам закону та є протиправними, оскільки у нього були відсутні правові підстави вважати вказаний договір нікчемним на підставі п. 2, 3, 7, 9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що вірно вказано судом першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг є необґрунтованими та спростовуються викладеними нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 8, 98, 160, 195, 197, 198, 200, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2016 та постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.08.2016 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Банк Михайлівський» Ірклієнка Юрія Петровича, за участю третіх осіб - Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», ОСОБА_3, про визнання протиправними дій, скасування наказу та розпорядження - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.08.2016 - залишити без змін.

Ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2016 про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову та про відмову у роз'ясненні судового рішення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: А. Г. Степанюк

Я. М. Василенко

Повний текст ухвали виготовлено 04.10.2016.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.