Справа № 201/14654/14-а
Суддя: Наумова О. С.
Дата ухвалення: 2016-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження 2а/201/1016/2016
ПОСТАНОВА

Іменем України

4 жовтня 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., при секретарі Ляховій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання визнати протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1, зобов'язання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 в розмірах відповідно чинного законодавства, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська про визнання визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1, зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 в розмірах відповідно чинного законодавства.

Ухвалою суду від 22.09.2016 замінено первісного відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська на Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, яке є його правонаступником, у зв'язку із реорганізацією.

В обґрунтування позову зазначила, що до серпня 2000 року вона проживала у Жовтневому районі м. Дніпропетровська за адресою: АДРЕСА_2, отримувала пенсію за віком. Потім виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку в посольстві України в державі Ізраїль. У зв'язку із виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії їй було припинено.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 визнано неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV та такими, що втратили чинність з дати прийняття рішення.

У 2011 році вона звернулася до Пенсійного Фонду України, посилаючись на вказане рішення Конституційного Суду просила поновити виплату пенсії.

Листом № 16218/П-11 від 16.08.2011 Пенсійним фондом України повідомлено, та повідомлено, що триває робота щодо підготовки нормативно-правових актів, спрямованих на виконання рішення Конституційного Суду України.

Проте відповідні нормативно-правові акти до цього часу не прийнято, тому виплату пенсії не поновлено.

02.10.2014 вона вдруге через представника ОСОБА_2 звернулася до УПФУ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська із заявою про поновлення виплати пенсії, до якої додала всі необхідні документи в копіях та оригінали для завірення. Заяву зареєстровано 02.10.2014 за № 5086. Проте виплату пенсії не поновлено. Листом № 9263/05/27 від 10.10.2014 УПФУ повідомлено, що заява про поновлення раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто, а пенсія виплачується за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання, паспорт громадянина України для виїзду за кордон не є підставою для прийняття рішення про поновлення виплати пенсії.

Вважає дану відмову протиправною, такою що порушує приписи ст.ст. 152, 147 Конституції України, рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009, яким визнано неконституційними положення и. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та такими, що втратили чинність з дати прийняття рішення.

Зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставині та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ст. 46 цього Закону.

Таким чином, після ухвалення рішення Конституційним Судом України у пенсіонера відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а у Управління Пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії та виплатити її на вимогу пенсіонера.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 8 даного Закону право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідної Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно п. 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на моменті призначення цього виду пенсії.

Відповідно ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначенні (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду особисто через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Окремі положення Постанови правління ПФУ, на які посилається відповідач, не приведені у відповідність до Закону, який має вищу юридичну силу ніж підзаконні акти.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичні паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу,| посвідчення особи на повернення в Україну.

Відповідно ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату, доставку пенсій у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Як встановлено у ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Предметом спору є обмеження права на отримання пенсії пов'язане із вибором пенсіонером місця проживання. Таке обмеження є одним із визначених Конституцією України видів дискримінації.

Враховуючи викладене, просила позов задовольнити.

Представник позивача та позивач в судове засідання не з'явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, надала письмові заперечення, в яких відзначено, що 02.10.2014 представник позивача звернулась до управління із заявою про поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1, до якої було додано наступні документи: копію паспорту позивача для виїзду за кордон, копію картки платника податків позивача, копію довіреності на ім'я представника позивача, заява з банку, копію паспорта представника, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера представнику.

Листом від 10.10.2014 № 9263/05/27 представнику позивача повідомлено про відсутність законних підстав для прийняття рішення про поновлення раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 оскільки Законами України «Про загальнообов'язкове держане пенсійне страхування», «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції Постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок) визначені порядок та підстави поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Відповідно до п.1.5. Порядку заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Пунктом 1.1. Порядку визначено, що до законних представників належать батьки, усиновителі, батьки-вихователі, прийомні батьки, патронатні вихователі, опікуни, піклувальники. В статті 242 ЦК України зазначено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей, опікуни є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною, законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

Згідно п. 2.9. Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

До заяви про призначення пенсії позивач надав паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документом, що посвідчує особу на території України є паспорт громадянина України. Така ж правова позиція зазначена в п. 1 Положення про паспорт громадянина України затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.

В пункті 2 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23.02.2007 № 719-V зазначено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном.

Згідно із п. 2.22. Порядку, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове держане пенсійне страхування» пенсія виплачується за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України.

Таким чином, рішення про поновлення пенсії приймається на підставі особистого звернення пенсіонера при наявності документу, що посвідчує особу на території України, а також документу, що засвідчує місце проживання на території Жовтневого району м. Дніпропетровська, в даному випадку - паспорту громадянина України. Без виконання наведених умов правові підстави для поновлення виплати пенсії позивачу відсутні.

До того ж, згідно матеріалів архівної пенсійної справи, пенсія позивачу була призначена та виплачувалась на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення». В 2000 році позивачем була подана заява про припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон; за час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

У зв'язку з наведеним управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська позивачу була виплачена пенсія за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон та припинено виплату пенсії на час перебування позивача за кордоном. До теперішнього часу ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не скасовувалась та не визнавалась неконституційною, а отже відсутні будь-які підстави для поновлення виплати пенсії позивачу.

Щодо посилань представника позивача на визнання неконституційним п. 2 ч. і ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009, зазначає, що пенсія позивачу відповідно до норм даного Закону ніколи не призначалась і не виплачувалась, а отже до нього ніколи не застосовувались і норми п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Закону, які були визнані неконституційними.

Що стосується позовних вимог в частині визначення дати, з якої необхідно поновити виплату пенсії, а саме з 07.10.2009, зазначає, що управління припинило виплату пенсії позивачу на підставі його особистої заяви, що міститься в матеріалах пенсійної справи, тому, враховуючи положення п. 1.7. Порядку, а саме, днем звернення за поновленням виплати пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами. Дата звернення 02.10.2014 року.

До того ж, згідно з п. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач звернулася із заявою про поновлення виплати пенсії в 02.10.2014 року, з позовною заявою - у 2011 році пенсії. Відповідач вважає, що позивачем пропущений шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду з вимогою поновити виплату пенсії з 07.10.2009, що є підставою залишення позову без розгляду на підставі п. 9 ст. 155 КАС України.

Також звертає увагу суду на те, що нова редакція Порядку від 30.07.2015 року, що набрала сили 08.09.2015 року не містить жодних змін у порядку та підставах призначення або поновлення виплати пенсій за віком особам, що образи місцем постійного проживання іншу країну. Таким чином, правова позиція центрального органу виконавчої вдати у сфері пенсійного забезпечення щодо громадян України, що мешкають за кордоном, не зазнала змін, тому підстав для призначення або поновлення виплати пенсій такій категорії громадян не встановлено. Тому просить відмовити у позові.

Вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до УПФУ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська про визнання визнати протиправною бездіяльність УПФУ щодо не поновлення виплати пенсії за віком, зобов'язання поновити виплату пенсії за віком з 07.10.2009 в розмірах відповідно чинного законодавства.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2015 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2015 постанову суду першої інстанції скасовано в частині визначення дати поновлення пенсії з 02.10.2014, тобто з дати звернення до УПФУ із заявою про поновлення пенсії, а не з дати з дати винесення рішення Конституційним Судом України по справі № 1-32/2009.

Як вбачається з листа Пенсійного фонду України від 16.08.2011 № 1615/П-11 (а.с. 4), позивачу повідомлено, що відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України», а також рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000 закони, правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втрачають чинність з 07.10.2009, тобто від дати прийняття рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009.

Виходячи з цього, рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009.

На даний час триває робота спільно з Міністерством соціальної політики України щодо підготовки нормативно-правових актів, спрямованих на виконання рішення Конституційного Суду України, якими будуть передбачені умови, норми і механізм виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Листом УПФУ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 10.10.2014 № 9263/05/27 (а.с. 6) представнику позивача ОСОБА_2 на її звернення від 02.10.2014 щодо поновлення виплати пенсії за віком повідомлено, що подання заяви про поновлення виплати пенсії в Україні здійснюється відповідно до Порядку № 22-1 від 25.11.2005, згідно із п. 1.5. якого заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу,, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

В заяві на поновлення виплати пенсії зазначено, що ОСОБА_1 проживає в м. Нетанія, Ізраїль, АДРЕСА_1.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Заява про призначення пенсії непрацюючим особам, подається безпосередньо до Управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації). До заяви про призначення пенсії додаються документи про місце проживання (реєстрації).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України.

Частиною 7 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація проживання громадян, які проживають за межами України, здійснюється в установленому порядку дипломатичними представництвами та консульськими установами України за кордоном. Таким чином Законом визначені питання реєстрації місця проживання/перебування лише для громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які постійно проживають в Україні.

Також відповідно до статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України» посвідчують особу чи її спеціальний статус» із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 05.11.2012 № 5067-VI, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України на території України.

А статтею 22 Закону визначено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, за кордоном і дає право цій особі на виїзд з України, в'їзд в Україну.

Враховуючи вищевикладене, управління не має законних підстав для прийняття рішення про поновлення раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 на підставі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і наданих документів (Рішення комісії з розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) виплатою пенсій від 10.10.2014 №15).

Отже, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, предметом спору є право громадянина отримання пенсії за віком у разі пред'явлення ним паспорта для виїзду за кордон, а не паспорта громадянина України, а також у поновлення права на отримання пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону, який потім визнано неконституційним.

Як установлено судом, позивач ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні ПФУ та отримував пенсію за віком. З серпня 2000 року виплата пенсії була припинена у зв'язку з її виїздом на постійне місце проживання у Ізраїль.

У 2011 році позивач особисто зверталася до УПФУ про поновлення виплати пенсії, а в 2014 році представник позивача звернувся до УПФУ про поновлення виплати пенсії позивачу за віком, на що йому було відмовлено з підстав неможливості перерахування пенсії, оскільки позивач проживає за межами України, не надала паспорт громадянина України.

Відповідно до ст. 25 Конституції України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах прибуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» від 11.12.2003 № 1382-IV встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

ОСОБА_1 є громадянкою України та є застрахованою особою в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та має право на отримання пенсії.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відтак, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, тобто з 07 жовтня 2009 року.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 травня 2015 у справі № 21-180а15.

Згідно зі ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд враховує вказані правила, передбачені ст. 244-2 КАС України, а також вказівки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 20.07.2016 року у даній справі, якою вона повернута на новий розгляд до суду першої інстанції, згідно яких даний спір повинен вирішуватися з урахуванням положень статей 99, 100 КАС України, що відповідає також і правовим позиціям Верховного Суду України у постановах від 08 грудня 2015 року № 21-5653а15, від 05 квітня 2016 року № 454/1774/13-а.

Як вбачається із позову ОСОБА_1, вона просила суд поновити їй строк для звернення до суду із адміністративним позовом.

Суд зазначає, що згідно за правилами ст. 100 КАС України наслідком пропущення строків звернення до адміністративного суду, є залишення його без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що поставляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Суд, відновлюючи право позивача на отримання пенсії, виходить з підстав неправомірного припинення її виплати, саме з 07 жовтня 2009 року, а не з моменту подання заяви про відновлення виплати пенсії 02 жовтня 2014 року. Адже згідно матеріалів справи, суд відкрив провадження по даній адміністративній справі 14 листопада 2014 року та призначив її до розгляду (а.с. 1), а відтак на стадії відкриття провадження поновив позивачу строк звернення до суду за захистом свого права на отримання пенсії саме з 07 жовтня 2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що відповідач, згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, не довів правомірність своїх дій щодо припинення позивачу виплати пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, то суд відносить судові витрати на рахунок державного бюджету України згідно ч. 5 ст. 94 КАС України.

Керуючись статтями 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання визнати протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1, зобов'язання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 в розмірах відповідно чинного законодавства - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року в розмірах відповідно чинного законодавства

Судові витрати у справі віднести на рахунок Державного бюджету України.

У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постановою за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.С. Наумова