Справа № 826/5519/15
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2016-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

28 вересня 2016 року м. Київ К/800/25460/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Олексієнко М.М., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на судові рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2016 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2016 року, якими в задоволенні позову відмовлено.

Ставиться вимога про скасування судових рішень і ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на те, що в країні походження існує загроза його життю внаслідок внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Вивчивши зміст касаційної скарги, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Відповідно до положень, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у випадку, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми, касаційна скарга є необґрунтованою, якщо викладені в ній доводи не містять посилань на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права або такі посилання є безпідставними.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, є безпідставні.

Згідно з пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судами установлено, що ОСОБА_1 є громадянином Сирії, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин (суніт).

В анкеті позивач зазначив, що покинув Сирію 10 лютого 2012 року через притиснення з боку служби безпеки і не може повернутися до Сирії через страх бути заарештованим чи вбитим по причині того, що він є опозиціонером режиму.

Натомість, Головне управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області листом від 24 липня 2014 року №10716 на запит ГУ ДМС в м. Києві повідомило, що позивач вперше прибув до України в 2008 році за діловою візою, оформленою терміном на 2 місяці на підставі службового запрошення ТОВ «Український міжнародний оптовий ярмарок», однак територію України залишив лише через рік. В 2009 році йому було видано дозвіл на працевлаштування в Україні в туристичній компанії «Укрзовнішінтур», а останній його в'їзд до України датований 10 лютого 2012 року з приватною метою.

Крім того, позивач з метою виїзду з країни постійного проживання в органах влади безперешкодно отримав документ, що посвідчує його особу, оформив відповідні візові документи, що свідчить, що держава, громадянином якої він є, забезпечує його права як громадянина і він користується захистом країни своєї громадянської належності.

Доводи позивача про існуючу загрозу в країні походження стати жертвою переслідувань внаслідок внутрішнього збройного конфлікту, не дають підстав вважати, що він переслідувався за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто відсутні підстави та обставини, визначені статтею 1 Закону № 671-VI для надання йому статусу біженця.

З урахуванням зазначеного, керуючись статями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на судові рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2016 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М.М. Олексієнко