Справа № 808/1296/16
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2016-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

28 вересня 2016 рокусправа № 808/1296/16

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Кругового О.О.

суддів: Семененка Я.В. Добродняк І.Ю

при секретарі: Лащенка Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року у справі №808/1296/16 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області третя особа: Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

20 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив: визнати неправомірними дії територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області в частині не нарахування секретарю Мелітопольського міськрайонного суду ОСОБА_1 заробітної плати з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року відповідно до розміру посадового окладу, визначеного ст.. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та з 29.03.2015 року по 31.12.2015 року в розмірі відповідно до посадового окладу, визначеного ст.. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»; зобовязати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити секретарю Мелітопольського міськрайонного суду ОСОБА_1 перерахунок та виплату заробітної плати в період з 26.10.2014 року по 31.12.2015 року відповідно до розміру посадового окладу, визначеного ст.. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про справедливий суд» в повному обсязі, з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за вислугу років, надбавка за високі досягнення, тощо).

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що чинним законодавством було встановлено, що розмір її посадового окладу як помічника голови місцевого суду (п'ята категорія посад державних службовців) встановлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, помноженому на коефіцієнт 1,3. Проте вимоги Закону відповідач не виконує і заробітна плата не виплачується позивачу відповідно до норм Закону. Позивач вважає неправомірною відмову ТУ ДСА у перерахунку і виплаті їй заробітної плати у розмірі, встановленому частиною першою статті 144 Закону № 2453-VІ, оскільки ця норма Закону не ставить працівників апарату судів у залежність від визначення механізму її реалізації підзаконними актами Кабінету Міністрів України та законами про Державний бюджет України.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржувану постанову суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована доводами адміністративного позову, також заявник наголошує на тому, що у відповідності до Рішення Конституційного суду України у справі №1-27/2016 від 08 липня 2016 року №5-рп/2016 чітко визначено, що положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що стосуються питань забезпечення державою фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92, ч. 1 ст. 130 Конституції України мають врегульовуватись лише Законами України, а не актами Кабінету Міністрів.

Сторони, які були належним чином повідомлені про час та місце проведення розгляду справи, в судове засідання не з'явились, у зв'язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового процесу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач, згідно наказу голови Мелітопольського міськрайонного суду №253-к від 04.10.2013 року був прийнятий на посаду судового розпорядника Мелітопольського міськрайонного суду, присвоєно 13 ранг державного службовця.

Наказом голови Мелітопольського міськрайонного суду №39-к від 22.04.2015 року позивача призначено на посаду секретаря Мелітопольського міськрайонного суду із встановленим 13 рангом державного службовця.

Позивач станом на 26.10.2014 року мав стаж державної служби 1 рік 23 дні, його посадовий оклад складав 1218 грн., однак, на думку позивача, його посадовий оклад з 26.04.2014 року мав би складати 3654 грн. (30 відсотків від посадового окладу судді першої інстанції).

Вважаючи протиправною бездіяльність ТУ Державної судової адміністрації в Запорізькій області щодо не нарахування позивачу посадового окладу у належному розмірі ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що нарахування та виплата заробітної плати позивачу відбувалась у відповідності до вимог постанов Кабінету Міністрів України, а відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон № 1697-VII, яким внесено зміни до статті 144 Закону № 2453-VІ, зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ.

З 28 березня 2015 року Законом № 192-VІІІ затверджено нову редакцію Закону № 2453-VІ, статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується із положеннями частин сьомої, восьмої статті 33 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також частиною другою статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).

За правилами статті 142 Закону № 2453-VІ (у редакції до 28 березня 2015 року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (далі - БК) (стаття 143 Закону № 2453-VІ). Аналогічні правила закріплені і у статтях 145, 146 Закону № 2453-VІ у редакції з 28 березня 2015 року.

З 1 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 80-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (далі - Закон № 80-VІІІ) визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі - постанова № 268), зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 9 вересня 2015 року. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13розділу XIII Закону № 1697-VII та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 БК, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 БК, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Ураховуючи наведене, оскільки з 26 жовтня 2014 року по 9 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16 січня 2014 року № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та № 80-VІІІ видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ, частини першої статті 147 Закону № 2453-VІ (у редакції з 28 березня 2015 року) не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Вказаний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 12 липня 2016 року (№ 21-1726а16) та від 13.07.3016 року (у справі №820/4623/15).

Заявник апеляційної скарги зазначає, що у відповідності до Рішення Конституційного суду України у справі №1-27/2016 від 08 липня 2016 року №5-рп/2016 чітко визначено, що положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що стосуються питань забезпечення державою фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92, ч. 1 ст. 130 Конституції України мають врегульовуватись лише Законами України, а не актами Кабінету Міністрів, відтак відповідач не мав права на нарахування протягом 2014-2015 років посадових окладів працівників апарату суду використовуючи акти Кабінету міністрів України. Позивач вважає, що висновки Конституційного суду України, викладені в рішенні справі №1-27/2016 від 08 липня 2016 року №5-рп/2016 є підставою для відступлення судом апеляційної інстанції від правової позиції Верховного суду України у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, субєкт права на конституційне подання Верховний Суд України звернувся до Конституційного Суду України з клопотанням визнати таким, що не відповідає статтям 1, 3, 6,частині першій статті 8, частині першій статті 129 Конституції України (є неконституційним), положення пункту 11 Прикінцевих положень Закону України „Про Державний бюджет України на 2016 рік від 25 грудня 2015 року № 928VIII (далі Закон № 928) у тій частині, яка передбачає, що норми і положення Закону України „Про судоустрій і статус суддів (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., № 41 45, ст. 529) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України.

Верховний Суд України обґрунтував своє клопотання тим, що надання Кабінету Міністрів України повноважень застосовувати норми і положення Закону України „Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453VI зі змінами (далі Закон № 2453) щодо порядку та розмірів фінансування судової влади виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України порушує засади поділу державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову, не відповідає правовій визначеності як елементу принципу верховенства права та гарантіям незалежності суддів, а також створює загрозу для функціонування судової системи в цілому.

За наслідками розгляду подання Верховного суду Конституційний суд України прийняв рішення у справі №1-27/2016 від 08 липня 2016 року №5-рп/2016, яким:

Визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положенняпункту 11 Прикінцевих положень Закону України „Про Державний бюджет України на 2016 рік від 25 грудня 2015 року № 928VIII у тій частині, яка передбачає, що норми і положенняЗакону України „Про судоустрій і статус суддів (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., № 41 45, ст. 529) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України.

Положення пункту 11 Прикінцевих положень Закону України „Про Державний бюджет України на 2016 рік від 25 грудня 2015 року № 928VIII у тій частині, яка передбачає, що норми і положення Закону України „Про судоустрій і статус суддів (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., № 41 45, ст. 529) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Тобто, Конституційний суд України, своїм рішенням у справі №1-27/2016 від 08 липня 2016 року №5-рп/2016 вирішив питання щодо відповідності Конституції п. 11 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік» від 25.12.2015 року, та в цьому контексті дійшов висновку, що питання фінансування діяльності судової системи та суддів на 2016 рік має вирішуватись у відповідності до Законів України, а не актів Кабінету Міністрів в межах наявного фінансового ресурсу державного бюджету на відповідний рік.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення Конституційного суду України у справі №1-27/2016 від 08 липня 2016 року №5-рп/2016 не стосується спірних відносин щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 31 грудня 2015 року, відтак не є підставою достатньою для відступлення від правових висновків Верховного суду України у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України.

За викладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржувана постанова суду є законною та обґрунтованою, а підстави для її зміни або скасування відсутні.

Керуючись ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року у справі №8081296/16 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.О. Круговий

Суддя: Я.В. Семененко

Суддя: І.Ю. Добродняк