Справа № 826/7120/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7120/16 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

29 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника позивача Шекери С.В., представника відповідача Мартиненко Д.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2016 року та на додаткову постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНКВІЛ» до Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2016 року позов задоволено.

Додатковою постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2016 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанови та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційні скарги та заперечення на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ІНКВІЛ» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2014.

За результатами перевірки складено акт від 26.01.2016 №17/26-15-13-01-01/36630198, відповідно до висновків якого за позивачем встановлено порушення:

- п. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст14, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (далі - ПК) в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 683 816 грн. та завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток (р. 7 Декларації) на загальну суму 1 172 395 грн;

- п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 235 987 грн та завищення залишку від'ємного значення ПДВ (р. 24 Декларації) в сумі 446 294 грн.

На підставі вказаного акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 09.02.2016:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 259 133 грн (за основним платежем 207 306 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 51 827 грн);

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 854 770 грн. (за основним платежем 683816 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 170 954 грн.);

- № , яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1 172 395 грн;

- № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 446 294 грн.

Не погоджуючись з такими рішеннями позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 09.02.2016 №, №, №, №.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено наявність у позивача первинних документів (в тому числі належних податкових накладних), фізичних і технічних можливостей для здійснення спірних операцій та зв'язку між фактом придбання товарів, послуг і подальшою господарською діяльністю, що в свою чергу є обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій.

Окрім того, виносячи 13 липня 2016 року додаткову постанову, суд першої інстанції зазначив, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.06.2016 адміністративний позов задоволено повністю, а отже наявні підстави для присудження здійснених позивачем судових витрат у розмірі 40 988,88 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

За змістом пункту 44.1 статті 44 ПК для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону № 996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Витрати для цілей визначення податкового кредиту та валових витрат мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Положеннями п. 198.2 ст. 198 ПК передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту та формування від'ємного значення з податку на додану вартість вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 200.1, п. 200.2 і п. 200.3 ст. 200 ПК сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту, від'ємного значення та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2009 року між ПАТ «БЛОКБАСТЕР-КИЇВ» (власник РТЦ «Блокбастер») та ТОВ «ІНКВІЛ» (Орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень в РТЦ «Блокбастер» за адресою: м. Київ, проспект Московський, 34-В, загальною площею 22 603, 60 кв.м.

Таким чином, позивач є орендарем значної частини приміщень РТЦ «Блокбастер», які використовує шляхом здачі їх у суборенду.

Податковим органом під час проведення перевірки була встановлена відсутність реального характеру господарських операцій позивача з ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП УКРАЇНА», ТОВ «ЕС.КЬЮ.ЕМ. МЕНЕДЖМЕНТ», ТОВ «ДЖЕЙ ЕС АЙ УКРАЇНА», ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС»,, ТОВ «КИЇВСЬКА РЕГІОНАЛЬНА ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ».

Так, 01 листопада 2012 року між ТОВ «ІНКВІЛ» (Замовник) та ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП УКРАЇНА» укладений договір № 01/11-12 про надання послуг на території орендованих приміщень в РТЦ «Блокбастер», відповідно до якого Виконавець зобов'язався надавати наступні послуги: організація діяльності РТЦ, спрямована на забезпечення щоденної його роботи; здійснення контролю за діяльністю орендарів та суборендарів приміщень РТЦ; організація, управління та контроль за діяльністю внутрішніх служб, призначених для забезпечення нормальної діяльності РТЦ; контроль за дотриманням орендарями, суборендарями, відвідувачами, підрядними організаціями, залученими до роботи у РТЦ, правил внутрішнього розпорядку; підбір постачальників та підрядних організацій для виконання окремих робіт та здійсненням контролю за їх діяльністю. Інший перелік обов'язків Виконавця також визначений в п. 2-9 Договору про надання послуг.

Пунктом 2 Додатку № 1 до Договору про надання послуг визначено розмір винагороди, яку виконавець отримував за управління орендованими приміщеннями та персоналом ТОВ «ІНКВІЛ», яка складала 86 578, 71 грн. на місяць, що еквівалентно 10 831, 82 доларів США.

Необхідність укладення вказаного договору позивач обґрунтував необхідністю залучення до організації управління діяльністю РТЦ (частини орендованих приміщень) кваліфікованого персоналу. Позивач стверджував, що засновники та керівники ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП УКРАЇНА» є досвідченими професіоналами на ринку консалтингових послуг.

На підтвердження виконання умов договору укладеного з ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП УКРАЇНА» позивачем надано суду копії актів про надання послуг та податкових накладних, які зареєстровані в єдиному реєстрі податкових накладних (т. 1 а.с.113-194).

У свою чергу, доводи відповідача ґрунтуються на тому, що ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП УКРАЇНА» без наявних для того необхідних трудових, матеріальних ресурсів надавало послуги з координації діяльності РТЦ «БЛОКБАСТЕР», площа якого становить 32 847,4 не. м. (реально площа становить 22 603, 60 кв.м.). Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, посилання податкового органу на те, що ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП Україна» має штат п'ять осіб, є необґрунтованими, оскільки такі дані взяті податковим органом станом на час проведення перевірки, а не на час укладання та виконання спірного договору. Крім того, за умовами спірного договору виконавець не позбавлений можливості замовляти частину наданих послуг у інших товариств. Апеляційний суд у свою чергу звертає увагу на те, що відповідач не навів спростувань того, що 5, 6 чи 7 працівників (кількість штатних одиниць ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП Україна» змінювалася у період спірних правовідносин) не мали змоги надати послуги, визначені у договорі з позивачем.

Контролюючий орган також зазначає, що під час перевірки не встановлено хто саме від Виконавця надавав послуги, які саме послуги були надані та затрат часу на виконання робіт. Апеляційний суд зазначає, що жодним нормативним актом не передбачено обов'язковість відображення у первинній чи податковій документації конкретного працівника, який надавав послугу або ж кількість годин, які він витратив. Окрім того, зі спірного договору та доводів позивача вбачається, що ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП Україна» надавало позивачу широкий спектр послуг, а відображення кожної окремої дії виконавця у первинній документації законодавством не передбачено та не є доцільним.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що господарські відносини позивача з ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП УКРАЇНА» мали реальний характер та підтверджуються необхідними документами.

Також, 28 серпня 2010 року між ТОВ «ІНКВІЛ» та ТОВ «ЕС.КЬЮ.ЕМ. МЕНЕДЖМЕНТ» (компанія Посередник) укладено договір про надання посередницьких послуг, відповідно до якого компанія Посередник зобов'язувалася вести пошук суборендарів для заповнення комерційних площ в приміщеннях РТЦ «Блокбастер». Детальний перелік та умови надання посередницьких послуг визначено в п.1-2 Договору про надання посередницьких послуг.

Згідно з п.п 4.1 Договору про надання посередницьких послуг винагорода виконавця розраховується як певний відсоток від суми середньорічної базової орендної плати за кожен договір суборенди.

Необхідність укладення вказаного договору позивач обґрунтував необхідністю залучення до пошуку суборендарів приміщень РТЦ (частини орендованих приміщень) спеціалізованого підприємства, яке б здійснювало надання брокерських (посередницьких) послуг.

На підтвердження виконання умов спірного зазначеного вище договору позивачем надано копії Актів виконаних робіт (в яких зазначено про об'єкт суборенди, розмір винагороди та назва (ім'я) суборендаря) та податкові накладні з ПДВ (т. 1 а.с. 204-246, т. 2 а.с. 1-43).

Доводи відповідача ґрунтуються на відсутності доказів того, що пошук суборендарів здійснював саме ТОВ «ЕС.КЬЮ.ЕМ. МЕНЕДЖМЕНТ», а не безпосередньо позивач, а також доказів на підтвердження того, хто саме із працівників ТОВ «ЕС.КЬЮ.ЕМ. МЕНЕДЖМЕНТ» здійснював пошук суборендарів.

Апеляційний суд наголошує на тому, що в актах виконаних робіт міститься посилання на об'єкт суборенди, розмір винагороди та назву (ім'я) суборендаря, пошук якого здійснювало ТОВ «ЕС.КЬЮ.ЕМ. МЕНЕДЖМЕНТ». Колегія суддів також зазначає, що жодним нормативним актом не передбачено обов'язковість відображення у первинній чи податковій документації конкретного працівника, який надавав послугу (щодо пошуку суборендарів).

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що господарські відносини позивача з ТОВ «ЕС.КЬЮ.ЕМ. МЕНЕДЖМЕНТ» мали реальний характер та підтверджуються необхідними документами.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 02 грудня 2013 року ТОВ «ІНКВІЛ» (Замовник) укладено Договір на надання консультаційних, дизайнерських і рекламних послуг № 021213 з ТОВ «ДЖЕЙ ЕС АЙ УКРАЇНА» (Виконавець), відповідно до якого Виконавець зобов'язався на вимогу Замовника, серед іншого, розробити дизайн (макет) та надрукувати рекламно-інформаційну поліграфічну продукцію (флаєри (1 000 шт.) та календарі (3 000 шт.), які носять рекламно-інформаційний характер та містили інформацію про розклад руху фірмового автобусу «Блокбастер» (маршрутне таксі до РТЦ «Блокбастер») та інші відомості про розважально-торговий центр «Блокбастер» та копії яких долучено до матеріалів справи.

На підтвердження виконання умов зазначеного договору позивачем надано суду копії податкових та видаткових накладених з номенклатурою товару «ігрові чеки»(т. 2 а.с. 56-58).

13 січня 2014 року ТОВ «ІНКВІЛ» укладено з ТОВ «ДЖЕЙ ЕС АЙ УКРАЇНА» Договір № 1301 на виготовлення поліграфічної продукції, предметом якого є купівля поліграфічної продукції для використання у дитячій розважальній зоні «Парк професій «КІДЛАНДІЯ»», а саме: ігрові гроші (20 000 шт.); ігрові паспорти (10 000 шт.)

Як зазначає позивач, на його замовлення ТОВ «ДЖЕЙ ЕС АЙ УКРАЇНА» розробило та надрукувало флаєри (1 000 шт.) та календарі (3 000 шт.), які носили рекламно-інформаційний характер та містили інформацію про розклад руху фірмового автобусу «Блокбастер» (маршрутне таксі до РТЦ «Блокбастер») та інші відомості про розважально-торговий центр «Блокбастер» (копії поліграфічної продукції додаються до матеріалів справи).

На підтвердження факту виконання умов договору позивачем надано суду копії видаткових та податкових накладних з номенклатурою товару «ігрові паспорти», «ігрові гроші» (т. 2 а.с. 192-201).

Доводи відповідача ґрунтуються на тому, що: до матеріалів перевірки не надано документів, що давали б змогу ідентифікувати конкретний зміст наданих послуг, обсягів наданих послуг з їх кількісним виміром, кількість використаних людино-годин; неможливо встановити реальну вартість наданих послуг та їх фактичне виконання; акт виконаних робіт не конкретизує надані послуги (зазначено лише послуги згідно договору); ТОВ «ДЖЕЙ ЕС АЙ УКРАЇНА» формувало свої валові витрати за рахунок взасмовідносин з ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ТОРПВЕЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ», яка, в свою чергу, не має відповідних матеріальних та трудових ресурсів і займається купівлею-продажем цукру, будівельних матеріалів та побутової техніки.

Однак, колегія судів зазначає, що в матеріалах справи достатньо документів, які дають змогу ідентифікувати конкретний зміст та обсяг наданих послуг. Що ж стосується контрагентів ТОВ «ДЖЕЙ ЕС АЙ УКРАЇНА», то варто зазначити, що Верховний Суд України та Вищий адміністративний суд України неодноразово висловлювали позицію, що платник податку не несе відповідальності за господарську діяльність, податкові зобов'язання своїх контрагентів.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що господарські відносини позивача з ТОВ «ДЖЕЙ ЕС АЙ УКРАЇНА» мали реальний характер та підтверджуються необхідними документами.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору № 01-30/12 на виконання робіт від 30 грудня 2013 року ТОВ «ІНКВІЛ» замовило у ТОВ «КИЇВСЬКА РЕГІОНАЛЬНА ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ» виготовлення та монтаж з власних (придбаних) матеріалів Ігрових станцій в розважальній зоні «Парк дитячих професій «КІДЛАНДІЯ», а саме: «Магазин іграшок» та «Магазин професій».

На підтвердження факту виконання умов зазначеного договору позивачем надано суду копії: видаткових та податкових накладених (т. 2 а.с. 214-217) та фото наявних ігрових станцій.

Використання придбаних робіт у власній господарській діяльності позивач обґрунтовує тим, що на території РТЦ «БЛОКБАСТЕР» товариство має розважальну зону «Парк дитячих професій «КІДЛАНДІЯ», на розвиток якої і були спрямовані спірні операції.

Відповідач стверджує, що ТОВ «КИЇВСЬКА РЕГІОНАЛЬНА ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ» зареєстровано на підроблені документи, однак жодних доказів цьому не надає. Матеріали справи не містять документів, які б свідчили про те, що ТОВ «КИЇВСЬКА РЕГІОНАЛЬНА ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ» на момент виникнення спірних правовідносин із позивачем не здійснювала господарської діяльності, діяла на підставі підроблених документів чи мала інші ознаки фіктивності.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що господарські відносини позивача з ТОВ «КИЇВСЬКА РЕГІОНАЛЬНА ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ» мали реальний характер та підтверджуються необхідними документами.

Також позивачем укладено договори 16 січня 2012 року з ФОП ОСОБА_5 про надання транспортних послуг № 16/01, 30 березня 2012 року з ФОП ОСОБА_6 про надання транспортних послуг № 1-04, 01 жовтня 2014 року з ФОП ОСОБА_7 про надання транспортних послуг.

Відповідно до умов вказаних договорів перевізники зобов'язувалися надавати послуги перевезення пасажирів (відвідувачів РТЦ «Блокбастер») до найближчих станцій метро - «Оболонь» та «Петрівка» без стягнення плати за проїзд.

На підтвердження виконання умов зазначених договорів позивачем надано суду копії ліцензій Міністерства транспорту та зв'язку, графіків руху транспорту, актів приймання-здачі робіт (т. 2 а.с. 59- 164).

Доводи відповідача ґрунтуються на тому, що ТОВ «ІНКВЛ» не проводить на території РТЦ «БЛОКБАСТЕР» діяльності, пов'язаної з наданням послуг безпосередньо відвідувачам РТЦ, а тому встановити зв'язок отриманих послуг з господарською діяльністю ТОВ «ІНКВЛ» не можливо.

Однак, апеляційний суд не може погодитись з такими доводами відповідача та підтримує позицію позивача, яка полягає у тому, що безкоштовні перевезення відвідувачам ТРЦ спрямовані на збільшення його відвідуваності, де Позивач здає в суборенду нежитлові приміщення. Наявність більшої кількості відвідувачів в комплексі безпосередньо впливає на попит на оренду приміщень іншими підприємцями.

Відповідач також стверджує, що за умовами договорів суборенди між ТОВ «ІНКВЛ» та суборендарями останні мали компенсовувати витрати на маршрутне таксі в складі експлуатаційних витрат, однак така компенсація проводилася в розмірі не більше 15 %, тому фіскальна служба вважає, що витрати проведені неправомірно в повному розмірі.

На спростування вказаної позиції позивач зазначив, що вказані витрати перевиставлялися більшій частині своїх суборендарів та іншому користувачу (власнику) решти приміщень розважального комплексу - ПАТ «БЛОКБАСТЕР-КИЇВ».

Договори суборенди нежитлових приміщень за участю Позивача містять різні умови використання приміїцень: певна частина суборендарів повністю компенсовує витрати на перевезення пропорційну орендованій площі приміїцень; іншій частині суборендарів зазначені витрати не перевиставляються, оскільки вони включені до складу орендної плати; решта орендарів компенсовує лише 23,12 % від належної їм до сплати пропорційної суми витрат. Частина площ в розмірі 707,5 кв. м. використовується безпосередньо Позивачем під розміщення власної дитячої розважальної зони «Парк професій «КІДЛАНДІЯ».

На підставі вище наведеного договору оренди нежитлових приміщень від 01.12.2009, який укладений між ТОВ «ІНКВІЛ» та ПАТ «БЛОКБАСТЕР-КИЇВ», останній компенсовує Позивачу 23,12 % від належної до сплати суми витрат на транспортні перевезення, що складає 45, 32 % від загального розміру витрат.

Окрім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що надання послуг із перевезення не є залежним від подальшої компенсації цих послуг суборендарями, відносини з якими жодним чином не впливають на формування позивачем сум податкової звітності за результатами операцій із спірними перевізниками.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що господарські відносини позивача з ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7 мами реальний характер та підтверджуються необхідними документами.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2014 року ТОВ «ІНКВІЛ» укладено Договір поставки № 15/01/14 з ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС», предметом якого є поставка комп'ютерної техніки згідно зі специфікацією до договору.

На підтвердження факту виконання умов зазначеного договору позивачем надано суду копії видаткової та податкової накладних, гарантійного талону (т. 2а.с. 169- 173). Також, позивачем надано фото наявної комп'ютерної техніки (т. 2 а.с. 174-188).

Позиція відповідача ґрунтується на тому, що продавець товару ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС» мало договірні відносини з ТОВ «ФОЕОС-О», яке, займалося торгівлею іншими номенклатурними групами (цукор, будівельні матеріали, побутова техніка, монтажні роботи); у зв'язку з відсутністю ланцюга постачання придбаних ТМЦ у ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС», ТОВ «ІНКВІЛ» завищено амортизаційні відрахування на загальну суму 49 297 грн.

Однак, апеляційний суд вже наголошував на тому, що Верховний Суд України та Вищий адміністративний суд України неодноразово висловлювали позицію, що платник податку не несе відповідальності за господарську діяльність, податкові зобов'язання своїх контрагентів.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що господарські відносини позивача з ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС» мали реальний характер та підтверджуються необхідними документами.

Таким чином, позивач, формуючи выдповідні суми податкової звітності за результатами господарських операцій з ТОВ «ТРІНІТІ ГРУП УКРАЇНА», ТОВ «ЕС.КЬЮ.ЕМ. МЕНЕДЖМЕНТ», ТОВ «ДЖЕЙ ЕС АЙ УКРАЇНА», ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС»,, ТОВ «КИЇВСЬКА РЕГІОНАЛЬНА ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ» діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, а отже спірні рішення відповідача є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні апелянтом фактичних обставин і норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2016 року та додаткову постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2016 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 03.10.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Земляна Г.В.