Справа № 295/5113/15-а
Суддя: Полонець С. М.
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №295/5113/15-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2016 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючої судді Полонця С.М.,

секретарів с/з ОСОБА_1,ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Житомирської міської ради, Виконавчого комітету Житомирської міської ради, міського голови ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку та зобов»язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, який у подальшому уточнила та в остаточному варіанті просить стягнути з Житомирської міської ради на її користь середній заробіток з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року в сумі 474821,28 грн. та допустити в цій частині негайне виконання рішення суду; зобов»язати міського голову ОСОБА_4 вчинити певні дії внести на першу після ухвалення рішення по справі сесію Житомирської міської ради питання про виділення з міського бюджету коштів на виплату ОСОБА_3 середнього заробітку у розмірі відповідно до наданих розрахунків; зобов»язати Виконавчий комітет Житомирської міської ради вчинити певні дії здійснити виплату ОСОБА_3 середнього заробітку у розмірі 474821,28 грн. згідно наданих розрахунків; для забезпечення повноти сплати внесків до пенсійного фонду України та зарахування періоду з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року до трудового стажу працівника службу в органах місцевого самоврядування, зобов»язати Виконавчий комітет Житомирської міської ради здійснити виплату середнього заробітку за період з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року та відрахування до пенсійного фонду по роках і помісячно згідно розрахунків. При цьому посилається на те, що на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 24.01.2013 року розпорядженням міського голови від 19.06.2014 року №331 позивача було прийнято на посаду директора департаменту економічного розвитку Житомирської міської ради шляхом переведення з 27.02.2007 року. Позивач вважає, що за період з 27.02.2007 року їй повинна бути нарахована та виплачена заробітна плата, фактично позивачу виплачено середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 27.02.2007 року по 04.06.2007 року. Відповідно до розпорядження від 19.12.2014 року позивача звільнено з займаної посади з 13.02.2015 року, однак повний розрахунок з виплати заробітної плати проведено не було.

В судовому засіданні позивач підтримала позов та просила його задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що постановою Вищого адміністративного суду України від 24 січня 2013 року зобов'язано голову Житомирської міської ради винести наказ про прийняття ОСОБА_3 на посаду керівника шляхом переведення з 27.02.2007 року у відповідний департамент Житомирської міської ради, утворений відповідно до рішення Житомирської міської ради від 30 листопада 2006 року № 131 після ліквідації управління промисловості, підприємства та розвитку місцевого господарства Житомирської міської ради.

При цьому вказаним судовим рішенням залишене без змін первісне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 05 березня 2009 рок - суду першої інстанції у вказаній справі, яким стягнуто з Житомирської міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.02.2007 року по 04.06.2007 року, що виконане повністю у вказаній частині.

Розпорядженням голови Житомирської міської ради від 19.06.2014 року № 331 ОСОБА_3 прийнято на посаду директора департаменту економічного розвитку Житомирської міської ради шляхом переведення з 27.02.2007 року, визначено вважати її такою, що з 01.07.2014 року приступила до виконання обов'язків директора департаменту економічного розвитку Житомирської міської ради з посадовим окладом згідно штатного розпису. 13 лютого 2015 року ОСОБА_3 звільнено з вказаної посади на підставі розпорядження міського голови від 06.01.2015 року № 7.

Виходячи зі змісту позовної заяви, предметом спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні працівника за правилами ст.ст.116, 117 КЗпП України за період з 05.06.2007 р. по 30.06.2014 року, що є останнім днем перед працевлаштуванням позивача у відповідача згідно рішення ВАС України.

Згідно частини 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" вбачається, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

З правової позиції вказаного Рішення Конституційного суду слідує, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року в справі 21-1765а15.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, вимушеним прогулом є період з моменту протиправного звільнення особи до моменту набрання рішенням про поновлення особи законної сили (з моменту проголошення).

Частиною 5 статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Особливістю негайного виконання судового рішення є те, що воно підлягає виконанню не з моменту набрання законної сили, а з моменту проголошення.

Згідно статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому заробітку або різниці у заробітку за час затримки.

Таким чином, період з моменту набрання рішення про поновлення особи на роботі законної сили до фактичного поновлення працівника є періодом вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення особи на роботі.

Підставою позову ОСОБА_3 є не фактичні трудові відносини, а постанова Вищого адміністративного суду України від 24.01.2013 року, якою встановлено, що зважаючи на положення ст. ст. 235, 237-1 Кодексу законів про працю України та зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновками судів про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

На підстав вищезазначеної постанови суду було прийнято розпорядження Житомирського міського голови від 19.06.2014 року №331 «Про виконання Постанови Вищого адміністративного суду України від 24.01.13 щодо ОСОБА_3О.», яким позивача прийнято на посаду директора департаменту економічного розвитку Житомирської міської ради шляхом переведення з 27.02.2007 року та вважати ОСОБА_3 такою, яка фактично з 01 липня 2014 року приступила до виконання обов»язків на посаді директора департаменту економічного розвитку Житомирської міської ради.

В період з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року ОСОБА_3 працювала в Банку «Фінанси та кредит», Партії регіонів, Житомирській обласній державній адміністрації та отримувала допомогу по безробіттю в міському центрі зайнятості.

При вирішенні питання про поновлення позивача на посаді судом вже вирішувалось питання щодо виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу при ухваленні рішення Богунським районним судом м. Житомира 05.03.2009 року, а тому суд приходить до висновку, що право позивача, передбачене статтею 235 Кодексу законів про працю України, відновлене належним чином і похідна вимога про стягнення середнього заробітку за період з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року в сумі 474821,28 грн. є безпідставною та не підлягає до задоволення.

Позовних вимог про визнання дій відповідачів неправомірними позивачем не заявлено.

Позовна вимога про зобов»язання Виконавчого комітету Житомирської міської ради здійснити виплату середнього заробітку за період з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року та відрахування до пенсійного фонду по роках і помісячно для забезпечення повноти сплати внесків до Пенсійного фонду України та зарахування вказаного періоду до трудового стажу працівника служби в органах місцевого самоврядування не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється роботодавцями на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього закону нараховується єдиний внесок. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. У випадках примусового виконання рішень суду щодо стягнення заробітної плати на користь працівника за час вимушеного прогулу державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання судового рішення у спосіб і в порядку, визначені виконавчим документом, а отже, і рішенням суду. При цьому утримання податків, зборів та інших платежів із сум стягнутої заробітної плати працівника Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено. Таким чином, суми заробітної плати, стягнуті державною виконавчою службою за рішенням суду на користь працівника згідно з виконавчим листом, не є базою для нарахування єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування.

Суми, які просить стягнути Кирилова М,О. визначені нею, як середній заробіток за період з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року і за затримку розрахунку, а тому нарахування єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування на ці суми є безпідставним.

Керуючись ст.ст. 11, 17, 69, 71, 86, 159, 162, 163 КАС України, суд ,-

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_3 до Житомирської міської ради, Виконавчого комітету Житомирської міської ради, міського голови ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку та зобов»язання вчинити певні дії, залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя: