Справа № 127/13775/16-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/13775/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Іщук Т.П.

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

27 вересня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Білоуса О.В. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 19 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій суб'єкта владних повноважень неправомірними та зобов'язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій суб'єкта владних повноважень неправомірними та зобов'язати вчинити дії.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 липня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з даною постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В судове засідання позивач не з'явилася, однак на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи без її участі в порядку письмового провадження.

Представник відповідача не з'явився, на адресу суду надіслав заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з тим, що представник знаходиться в іншому судовому засіданні, однак вказану заяву колегія суддів апеляційної інстанції до уваги не бере, оскільки не надано до суду належних та допустимих доказів перебування представника в іншому судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачці призначена пенсія відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що вбачається з протоколу індивідуального перерахунку пенсії позивачки від 20 травня 2015 року (а. с. 13).

Крім того, відповідно до довідки Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону від 22 січня 2016 року ОСОБА_2 працює у зазначеному центрі на 0,5 посади лаборанта (а. с. 7).

Відповідно до ч. 12 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, в Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зокрема в абз. 2 ч. 1 ст. 47 внесено зміни, відповідно до яких: тимчасово, з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до п. 2 ч. 22 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ, Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зокрема в абз. 2 ч. 1 ст. 47 викладено в наступній редакції «тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року:». Тобто дія вищезазначеного положення Закону щодо особливого порядку виплати пенсії працюючим пенсіонерам подовжена на 2016 рік.

Відповідно до протоколу індивідуального перерахунку пенсії ОСОБА_2 від 20 травня 2015 року розмір відрахувань з пенсії позивача становить 264,7 грн.

05 лютого 2016 року позивачка звернулась до відповідача із заявою, в якій просила припинити відрахування з пенсії в розмірі 15%, повернути недоплачені кошти та в подальшому виплачувати пенсію в повному обсязі, адже отримуючи пенсію, працює у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону, який належить до закладів МО України, а тому на неї розповсюджується дія п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року.

Листом від 18 лютого 2016 року №55/К-1 відповідач повідомив позивачку, що на думку Управління, положення пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, на ОСОБА_2не поширюються.

З поданого позову та письмових заперечень відповідача вбачається, що спір між сторонами виник з приводу різного тлумачення п. 3 Прикінцевих положень зазначених законів, зокрема щодо віднесення чи не віднесення позивачки до категорії осіб, які перебувають на посадах у Міністерстві оборони України, наслідком чого є застосування чи не застосування обмежень щодо виплати пенсії позивачці.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Пункт 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ, містить ідентичні норми, відповідно до яких обмеження щодо виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання, передбачені цим Законом, не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені особам, які проходять військову службу або перебувають на посадах у Міністерстві оборони України, Головному управлінні розвідки Міністерства оборони України, Міністерстві внутрішніх справ України, Національній поліції, Апараті Ради національної безпеки і оборони України, Державній спеціальній службі транспорту, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки України, Державній прикордонній службі України, Управлінні державної охорони України, Державній пенітенціарній службі України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, Національній гвардії України, органах військової прокуратури або беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення, відбитті спроб насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою; до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені відповідно до законів України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", на період виконання особами, яким вони призначені, повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про збройні сили України», Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Наказом Міністра оборони України від 18 квітня 2008 року № 172 затверджена структура Центрального апарату Міністерства оборони України, яка складається: з Міністра оборони України, першого заступника Міністра оборони України, заступників Міністра оборони України та Збройних Сил України. Вищезазначеним посадовим особам підпорядковані відповідні управління, департаменти, відділи, зокрема і Головне управління розвідки та Військово-медичний департамент, які в свою чергу входять до складу Центрального апарату Міністерства оборони України.

З аналізу норм п. 3 Прикінцевих положень вищезазначених законів вбачається, що обмеження щодо виплати пенсії не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій що призначені особам, які проходять військову службу або перебувають на посадах, зокрема у Міністерстві оборони України та Головному управлінні розвідки Міністерства оборони України. При цьому, суд звертає увагу, що Головне управлінні розвідки Міністерства оборони України, як зазначалось вище, є структурним підрозділом саме Центрального апарату Міністерства оборони України. А тому, враховуючи системний аналіз вказаної норми в сукупністю з іншими, її виклад, мету внесення цих змін, суд приходить до висновку, що обмеження по виплаті пенсій не розповсюджуються не лише щодо осіб, які перебувають на посадах в апараті Міністерства оборони України, як-то вважає відповідач.

Крім того, суд звертає увагу, що законодавець, бажаючи виділити певне коло осіб, зокрема осіб, які працюють в апараті якогось органу, безпосередньо про це вказує. Так, п. 3 Прикінцевих положень вищезазначених законів містить і посилання на посади, які обіймають особи щодо яких не розповсюджується обмеження по виплаті пенсій в Апараті Ради національної безпеки і оборони України. При цьому суд бере до уваги, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України», Рада національної безпеки і оборони України відповідно до Конституції України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України, а відповідно до Указу Президента України від 25 квітня 2016 року № 171/2016 затверджена структура Апарату Ради національної безпеки і оборони України до складу якої входять секретар, перші заступники секретаря, заступник секретаря, відповідні управління та служби. Отже, у даному випадку норма Закону містить чітке визначення, що обмеження щодо виплати пенсії не розповсюджується лише на осіб, які обіймають посади саме у апараті органу.

Крім того, відповідно до довідки Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону від 22 січня 2016 року ОСОБА_2 є працівником Збройних Сил України, працює у зазначеному центрі, який в свою чергу підпорядкований Військово-медичному департаменту Міністерства оборони України і належить до закладів Міністерства оборони України (а. с. 7).

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що не застосування обмеження щодо виплати пенсії особам «які перебувають на посадах у Міністерстві оборони України» стосується не конкретно працівників апарату ( самого міністерства як органу), а в цілому всієї системи Міністерства оборони України з усіма його структурними підрозділами. До такого висновку суд приходить з урахуванням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

А тому, враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ розповсюджується на позивачку, адже остання перебуває на посаді в Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону, який в свою чергу належить до структури Міністерства оборони України.

Тому, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 19 липня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Білоус О.В. Курко О. П.