Справа № 826/26150/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

30 вересня 2016 року 09:10 справа №826/26150/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доВідділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві
третя особаІнспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві
провизнання протиправною та скасування постанови, визнання виконавчого провадження таким, що підлягає закінченню
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить: 1) визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Головкова Юрія Володимировича про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; 2) визнати виконавче провадження по справі про адміністративне порушення за постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві від 07 травня 2013 року №194 таким, що підлягає закінченню на підставі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/26150/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 02 лютого 2016 року позивач позовні вимоги підтримав, представник третьої особи заперечив проти позову, відповідач свого представника не направив; залучено до участі в адміністративній справі Державну архітектурно-будівельну інспекцію України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача та виключено Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві з числа третіх осіб.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представника відповідача та положення частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 02 лютого 2016 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві від 07 травня 2013 року №194 визнано посадову особу ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною дванадцятою статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 8 500,00 грн. У постанові зазначено, що вона набрала законної сили 16 травня 2013 року.

Позивач наголошує на тому, що копія постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності ним не отримана.

Відповідно до частини першої статті 285 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Судом встановлено, що копія постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві від 07 травня 2013 року №194 направлена позивачу 07 травня 2013 року за адресою його реєстрації: АДРЕСА_1, що підтверджується копією конверта з відтиском штампу поштового відділення та копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за №010, наявними в матеріалах справи. Адреса реєстрації позивача підтверджується копією одинадцятої сторінки паспорту позивача, наявною в матеріалах справи. Ця ж адреса зазначена позивачем в позовній заяві як його поштова адреса.

Копія постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві від 07 травня 2013 року №194 повернута на адресу інспекції через закінчення терміну зберігання поштового відправлення, що підтверджується відповідною відміткою на поштовому конверті, засвідченою відтиском штемпелю поштового відділення від 11 червня 2013 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Таким чином, постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності вислана Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві позивачу у встановлений статтею 285 Кодексу України про адміністративні правопорушення строк та за належною адресою, проте не вручена позивачу протягом терміну зберігання поштового відправлення і повернута на адресу відправника за закінченням такого терміну.

Згідно з копією супровідного листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві від 01 липня 2013 року №7/26-87/0107/05 остання направила до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві постанову від 07 травня №194 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності для примусового виконання.

Державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 серпня 2013 року ВП №39432620 на підставі виконавчого документа - постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві від 07 травня 2013 року №194. Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження боржнику - позивачу встановлено строк самостійного виконання постанови до 27 серпня 2013 року.

Зазначена постанова про відкриття виконавчого провадження є чинною, у судовому порядку не визнана протиправною або недійсною та не скасована.

Позивач посилається на те, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 21 серпня 2013 року ВП №39432620 ним не отримана, через що він був позбавлений права самостійно сплатити штраф.

Відповідно до частини п'ятої статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Третя особа надала суду копію супровідного листа відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві від 21 серпня 2013 року №2030/1 про надсилання на адресу позивача та на адресу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 21 серпня 2013 року, винесеної на підставі постанови від 07 травня 2013 року №194 про накладення адміністративного стягнення. Згідно з відтиском штампу вхідної кореспонденції Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві цей супровідний лист з постановою про відкриття виконавчого провадження від 21 серпня 2013 року надійшов до інспекції 09 жовтня 2013 року. Доказів фактичного надсилання цього листа на адресу позивача відповідачем та третьою особою суду не надано.

Державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову від 09 листопада 2015 року ВП №39432620 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно з цією постановою при примусовому виконанні постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві від 07 травня 2013 року №194 встановлено, що заборгованість у встановлений термін для добровільної сплати боржником не сплачено. На підставі статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику - позивачу.

Позивач вважає, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є незаконною і підлягає скасуванню, а виконавче провадження має бути визнано судом таким, що підлягає закінченню на підставі закінчення строку, передбаченого для стягнення штрафу, оскільки: позивач був позбавлений можливості добровільно сплатити штраф через неотримання постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності та про відкриття виконавчого провадження; постанова про накладення адміністративного стягнення не підлягає виконанню на підставі статті 303 Кодексу України про адміністративні правопорушення через те, що її не було звернуто протягом трьох місяців з дня винесення; виконавчі дії державним виконавцем не проведені у встановлений статтею 30 Закону України "Про виконавче провадження" строк - шість місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження; на підставі пункту 6 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого для відповідного виду стягнення.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною другою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Таким чином, державний виконавець у разі відсутності документального підтвердження самостійного виконання боржником рішення у встановлений строк розпочинає примусове виконання рішення, в ході якого має повноваження вжити такій захід як звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону.

Пунктом 6 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Види адміністративних стягнень визначено у статті 24 Кодексу України про адміністративні правопорушення України, серед яких є штраф. Водночас законом не передбачено строку для такого виду адміністративного стягнення як штраф.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції знаходить безпідставною позицію позивача про те, що відповідач на мав права проводити виконавчі дії, а зобов'язаний був закінчити виконавче провадження, у зв'язку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Згідно з частиною першою статті 303 Закону України "Про виконавче провадження" не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

Виходячи з вимог частини першої статті 22 Закону України "Про виконавче провадження" постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть бути пред'явлені до виконання протягом трьох місяців.

Системний аналіз наведених вище норм Закону України "Про виконавче провадження" дає підстави для висновку, що зверненням до виконання постанови про накладення адміністративного стягнення є пред'явлення до виконання цієї постанови стягувачем органу державної виконавчої служби, а не фактичне виконання постанови.

Державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, яка є чинною, не визнана протиправною, недійсною та не є скасованою у судовому порядку. Відтак, відповідач зобов'язаний був проводити дії, спрямовані на примусове виконання постанови про накладення адміністративного стягнення на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом України "Про виконавче провадження".

Частиною другою статті 30 Закону України "Про виконавче провадження", на порушення якої відповідачем вказує позивач як на підставу для неможливості виконання постанови про накладення адміністративного стягнення, передбачено, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим зазначеним законом не передбачено, що у разі пропуску державним виконавцем такого строку виконавчий документ не підлягає виконанню, а виконавче провадження підлягає закінченню.

З огляду на викладене, суд знаходить помилковою позицію позивача про те, що відповідач не мав права проводити виконавчі дії з виконання постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу, зокрема виносити постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено протиправності постанови відповідача про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також не доведено наявності обставин, за яких відповідач мав закінчити виконавче провадження. З урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позовні вимоги про скасування зазначеної постанови та визнання виконавчого провадження таким, що підлягає закінченню на підставі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, задоволенню не підлягають.

В частині позовних вимог щодо визнання виконавчого провадження таким, що підлягає закінченню на підставі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 31) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Однак, в у межах спірних правовідносин позивачем не наведено, а судом не встановлено жодної з підстав, яка б могла бути підставою для закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко