Справа № 423/2583/16-а
Суддя: Мазур М. В.
Дата ухвалення: 2016-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 423/2583/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 р. м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області в складі головуючого судді Мазура М.В., при секретарі судового засідання Луговій Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Попасна адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати неправомірними дії відповідача та зобов'язати його зарахувати при розрахунку її пенсії у зв'язку з втратою годувальника до підземного стажу роботи її померлого годувальника ОСОБА_2 період роботи з 02.08.1985 року до 01.09.1998 року, а також перерахувати їй пенсію у зв'язку з втратою годувальника з урахуванням цього стажу роботи під землею ОСОБА_2 та із застосуванням положень Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», починаючи з 05.07.2016 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який, починаючи з 14 квітня 2001 року, знаходився на пенсії та отримував пенсію за віком. При цьому пенсія ОСОБА_2 призначалася на пільгових умовах, як особі, яка мала стаж 25 років підземної роботи та з урахуванням вимог Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». 05.07.2016 року позивач звернулася з заявою до управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області про переоформлення їй пенсії з пенсії за віком на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, проте їй була переоформлена пенсія з пенсії за віком на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, але тільки у розмірі 1130 гривень, тобто у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, тоді як, на думку позивача, розмір її пенсії у зв'язку з втратою годувальника, повинен складати більше 1600 гривень. З цим питанням ОСОБА_1 зверталася до УПФУ в Попаснянському районі Луганської області, але їй було повідомлено, що такий розмір пенсії їй було призначено, тому, що при перерахуванні їй пенсії був врахований стаж роботи її померлого чоловіка 22 роки 1 місяць 11 днів, з яких за списком №1-2, саме за яким і призначалася пенсія її померлому чоловіку, було зараховано тільки 2 роки 8 місяців 12 днів. Позивач вважає дії відповідача незаконними. Зокрема, у зв'язку з тим, що відповідач протиправно не зарахував трудовий стаж її померлого чоловіка як пільговий, їй було призначено пенсі в розмірі меншому, ніж передбачено Законом України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

У судовому засіданні представник позивача надав аналогічні пояснення, зазначивши, що померлому чоловіку заявниці, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 р., призначили пенсію 14.04.2001 р., коли йому було 40 років. У такому віці йому не могла бути призначена пенсія за віком на загальних підставах, а лише при наявності визначеного ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» стажу роботи під землею. А тому відмова відповідача, який зарахував спірний стаж до загального стажу ОСОБА_2, але не зарахував цей стаж до пільгового, на думку представника позивача, є незаконною.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, зазначивши, що пенсійну справу позивача на підставі її заяви від 05.07.2016 року було переоформлено з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника за померлого чоловіка відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Після перерахунку пенсії загальний стаж роботи померлого чоловіка склав 22 роки 1 місяць 11 днів, додатковий стаж склав 10 років 3 місяці 26 днів, з них робота за Списком №1 - 2 роки 8 місяців 12 днів, розмір пенсії склав 1130 грн. Для підтвердження пільгового стажу необхідно подати уточнюючу довідку, а також відомості про атестацію робочих місць. Представник відповідача зазначив, що померлому чоловіку позивача пенсія була призначена Управлінням ПФУ в м.Первомайську Луганської області, а оскільки м.Первомайськ залишилося на тимчасово окупованій території, то його пенсійна справа втрачена та неможливо з'ясувати, чи було зараховано період його роботи з 02.08.1985 р. до 01.09.1998 р. як пільговий стаж.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

Позивачем є ОСОБА_1, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 р. в сел. Тошківка м.Первомайська Луганської області (а.с.7-8).

ОСОБА_1 отримала посвідчення пенсіонера 06.08.2015 р. (а.с.15).

В заяві від 05.07.2016 р. позивач просила відповідача здійснити перерахунок пенсії по втраті годувальника (а.с.39).

Відповідно до розпорядження Управління ПФУ від 20.07.2016 року було здійснено перерахунок пенсії позивача з виду на вид, при цьому йому було зараховано 22 роки 1 місяць 11 днів загального стажу, 10 років 3 місяці 26 днів додаткового стажу, 2 роки 8 місяців 12 днів стажу роботи на підземних роботах (а.с.40-42).

Листом від 26.07.2016 року відповідач відповів позивача, що її пенсійну справу було переоформлено з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника за померлого чоловіка відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Після перерахунку пенсії загальний стаж роботи померлого чоловіка склав 22 роки 1 місяць 11 днів, додатковий стаж склав 10 років 3 місяці 26 днів, з них робота за Списком №1 - 2 роки 8 місяців 12 днів, розмір пенсії склав 1130 грн. Для підтвердження пільгового стажу необхідно подати уточнюючу довідку (а.с.5-6).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.10).

Згідно записів у трудовій книжці (а.с.11-14) ОСОБА_2 працював:

- у період з 04.11.1978 року по 03.05.1983 року тобто 04 роки 06 місяців 0 днів працював на шахті «Тошківська» виробничого об'єднання «Первомайськвугілля» за професіями учня гірника підземного з повним робочим днем під землею, гірником підземним з повним робочим днем під землею та машиністом електровоза підземного з повним робочим днем під землею. 03 травня 1983 року був звільнений у зв'язку з призивом до рядів Радянської армії;

- у період з 12 травня 1983 року по 03 червня 1985 року, тобто 2 роки 0 місяців 21 день знаходився у рядах Радянської армії;

- у період з 02 серпня 1985 року по 01 вересня 1998 року, тобто 13 років 0 місяців 28 днів працював в Первомайському шахтобудівельному управлінні виробничого об'єднання «Первомайсьвугілля», з яких з 02.08.1985 року по 23.10.1988 року працював машиністом електровоза підземним з повним робочим днем під землею, а потім з 24.10.1988 року по 01.09.1998 року учнем прохідника та прохідником з повним робочим днем під землею;

- у період з 08 вересня 1998 року по 23 травня 2001 року, тобто 2 роки 8 місяців 15 днів він працював на державному відкритому акціонерному товаристві шахта «Тошківська» дочірне підприємство Державної холдингової компанії «Первомайськвугілля» прохідником з повним робочим днем під землею.

Тобто, згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_2 зазначено, що він працював на підземних роботах з повним робочим днем під землею у період з 04.11.1978 року по 23.02.2001 року всього 20 років 03 місяці 13 днів, з яких у період з 24.10.1988 року по 01.09.1998 року та з 08.09.1998 року по 23.05.2001 року, тобто 12 років 06 місяців 22 дні працював прохідником з повним робочим днем під землею. Також ще був в Радянській армії, строком 02 роки 0 місяців 21 день.

Відповідно до копії наказу по ш.Тошківська №75 від 30.05.2001 року ОСОБА_2 звільнений за власним бажанням у зв'язку з переходом на пенсію (а.с.38). Відповідний запис міститься в трудовій книжці під №17 (а.с.14).

Відповідно до копії пенсійного посвідчення на ім'я ОСОБА_2, це посвідчення йому було видане 15.08.2001 р. (а.с.37). Відповідно до штампу на першій сторінці трудової книжки ОСОБА_2 (а.с.11), йому призначена пенсія 14.04.2001 року. Ця обставина сторонами не заперечувалася.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 пояснила, що її сім'я знаходилася в дружніх стосунках із сім'єю ОСОБА_2 і тому вона знає, що ОСОБА_2 працював на шахтах під землею та пішов на пенсію на пільгових умовах, як шахтар.

Таким чином, суть спору полягає в тому, що відповідач не зарахував до стажу роботи ОСОБА_2 на підземних роботах період його праці з 02.08.1985 року до 01.09.1998 року, тобто 13 років 0 місяців 28 днів, коли він працював в Первомайському шахтобудівельному управлінні виробничого об'єднання «Первомайсьвугілля», з яких з 02.08.1985 року по 23.10.1988 року працював машиністом електровоза підземним з повним робочим днем під землею, а потім з 24.10.1988 року по 01.09.1998 року учнем прохідника та прохідником з повним робочим днем під землею (відповідно до записів у трудовій книжці). Не зарахувавши цей стаж як підземний, відповідач не застосував положення ст.8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» мінімальний розмір пенсії шахтарям, які відпрацювали на підземних роботах не менш як 15 років для чоловіків та 7,5 років для жінок за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, встановлюється незалежно від місця останньої роботи, у розмірі 80 відсотків середньої заробітної плати шахтаря, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім'ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім'ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Вирішуючи спір в цій частині, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 була призначена пенсія 14.04.2001 року у віці 40 років, тоді як загальний пенсійний вік у 2001 році відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній на момент призначення пенсії) становив для чоловіків 60 років. Хоча пенсійна справа ОСОБА_2 залишилася на тимчасово окупованій території, сам факт призначення йому пенсії 14.04.2001 року визнано обома сторонами.

За твердженням позивача та його представника, пенсію ОСОБА_2 було призначено на підставі ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Так, відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній на момент призначення пенсії ОСОБА_2, працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, - за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років.

Відповідно до Роз'яснення Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 р. № 8 «Про Порядок врахування трудового стажу, що дає право на пенсію незалежно від віку працівникам, безпосередньо зайнятим повний робочий день на роботах, передбачених статтею 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівникам, зайнятим на підземних роботах, які мають не менше 10 років стажу роботи, що дає право на пенсію незалежно від віку згідно зі ст. 14 Закону про пенсійне забезпечення, але не відпрацювали повного стажу, передбаченого цією статтею, пенсія незалежно від віку може призначатися за наявності не менше ніж 25 років стажу підземної роботи із зарахуванням до стажу кожного повного року роботи гірником очисного вибою, прохідником, забійником на відбійних молотках - за 1 рік - 3 місяці.

Оцінюючи в контексті вищезазначених законодавчих норм обставини цієї справи, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 КАС України. Згідно з положеннями ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ч.3 ст.72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.82 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

При цьому відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

За цих обставин, суд вважає зла можливе застосувати стандарт доказування згідно з критерієм «поза розумним сумнівом», який застосовується ЄСПЛ. Скажімо, у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03) ЄСПЛ зазначив, що він при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (§53).

Як уже було зазначено вище, згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_2 він працював на підземних роботах з повним робочим днем під землею у період з 04.11.1978 року по 23.02.2001 року всього 20 років 03 місяці 13 днів, з яких у період з 24.10.1988 року по 01.09.1998 року та з 08.09.1998 року по 23.05.2001 року, тобто 12 років 06 місяців 22 дні працював прохідником з повним робочим днем під землею. Також ще був в Радянській армії, строком 02 роки 0 місяців 21 день. Отже, стаж роботи ОСОБА_2 на підземних роботах з урахуванням роботи за професіями учня прохідника, та прохідника, та служби у рядах Радянської армії станом на час призначення пенсії на 14.04.2001 року складав 25 років 2 місяці 25 днів (04 роки 06 місяців 0 днів робота на ш.Тошківська + 02 роки 0 місяців 21 служба в армії + 03 роки 02 місяці 21 день робота в ПШБУ машиніст електровоза + 9 років 10 місяців 07 днів робота в ПШБУ прохідник + 02 роки 07 місяців 06 днів робота на ш.Тошківська прохідник + 3 роки (36 місяців було зараховано з розрахунку по 3 місяці за кожні з 12 повних років прохідником)). Цього стажу достатньо для призначення пенсії за ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», чим і пояснюється призначення ОСОБА_2 у віці 40 років.

Отже, навіть за відсутності оригіналу пенсійної справи ОСОБА_2, з урахуванням віку, в якому йому було призначено пенсію та наявних в його трудовій книжці записів про трудовий стаж, суд приходить до висновку, що факт призначення ОСОБА_2 пенсії на підставі ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є доведеним «поза розумним сумнівом». Звідси можна зробити висновок, що на момент призначення пенсії ОСОБА_2 указані вище періоди роботи компетентним органом Пенсійного фонду України були зараховані до пільгового підземного стажу.

Однак, попри це, при здійсненні перерахунку пенсії його дружині (позивачу в цій справі) з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника Управління ПФУ в Попаснянському районі Луганської області, зарахувавши весь зазначений в трудовій книжці ОСОБА_2 загальний трудовий стаж, більшу частину цих же періодів до підземного стажу зарахувало їх до його загального трудового стажу, але не зарахувало до підземного стажу, вимагаючи від позивача надати додаткові документи (уточнюючу довідку та копію наказів про атестацію робочих місць). У світлі викладеного суд приходить до переконання, що відповідач не виконав свій обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, передбачений ч.2 ст. 71 КАС України, не надавши суду жодних доказів чи розумних аргументів, які б виправдали незарахування до підземного стажу спірного періоду роботи ОСОБА_2, який зазначений в його трудовій книжці та на підставі якого йому було призначено пенсію за віком на пільгових умовах.

Крім того, суд нагадує, що згідно з положеннями ч.3 ст.2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: … 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); … 5) добросовісно; 6) розсудливо; … 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)…».

Оцінюючи ситуацію, в якій опинилася позивач у справі, суд приходить до висновку, що вказані дії відповідача були вчинені з порушенням принципів, визначених у пунктах 3, 5, 6, 8 ч.3 ст.2 КАС України.

Так, відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положень ст. 3 Основного Закону людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку - незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків - ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинилася позивач у цій справі, яка не має можливості надати документи, які від неї вимагає відповідач, оскільки архівні документи про роботу її чоловіка в Первомайському шахтобудівельному управлінні виробничого об'єднання «Первомайсьвугілля», залишилися на тимчасово окупованій території в зоні АТО. Більше того, навіть якщо позивач надала б копії відповідних документів, відповідач, як засвідчує попередня судова практика, все одно їх не прийняв би, оскільки такі копії неможливо належним чином засвідчити на тимчасово окупованій території. Отже, вимога відповідача є такою, що завідомо не може бути виконана.

З урахування вищевикладеного, суд вважає, що дії відповідача, які в звичайних умовах можуть бути цілком обґрунтованими, в особливій ситуації позивача є проявом непрямої дискримінації, оскільки становлять в її менш сприятливі умови в порівнянні з іншими особами, документи яких зберігаються поза межами тимчасово окупованої території. До того ж, ці дії є явно непропорційними, тобто вчиненими без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Суд підкреслює, що відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Аналогічне положення закріплене в п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є саме трудова книжка.

Таким чином, у контексті обставин цієї справи суд вважає, що відповідач мав усі законні підстави для того, щоб зарахувати спірні періоди роботи ОСОБА_2, зазначені в його трудовій книжці, до підземного стажу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 11, 18, 19, 69-71, 105, 160-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області щодо відмови ОСОБА_1 при призначенні їй пенсії у зв'язку з втратою годувальника в зарахуванні до підземного стажу роботи її померлого годувальника ОСОБА_2 періоду роботи з 02.08.1985 року до 01.09.1998 року та в перерахунку ОСОБА_1 пенсії із застосуванням положень Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області зарахувати при розрахунку пенсії ОСОБА_1 у зв'язку з втратою годувальника до підземного стажу роботи її померлого годувальника ОСОБА_2 період роботи з 02.08.1985 року до 01.09.1998 року та перерахувати ОСОБА_1 пенсію у зв'язку з втратою годувальника з урахуванням цього стажу роботи під землею ОСОБА_2 та із застосуванням положень Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», починаючи з 05.07.2016 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, постанову в повному обсязі складено 19.09.2016 р.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Попаснянський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя М.В. Мазур