Справа № 826/5409/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/5409/15

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

30 вересня 2016 року 09:00 справа №826/5409/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Публічного акціонерного товариства “Укрнафта”

до

Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про

визнання протиправним та скасування рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство “Укрнафта” (далі по тексту – позивач, ПАТ “Укрнафта”) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників (Центрального офісу) (далі по тексту – відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення від 18 лютого 2015 №3 про стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу платника податків шляхом стягнення безготівкових коштів за правилами пункту 32 підрозділу 10 “Інші перехідні положення” розділу ХХ “Перехідні положення” Податкового кодексу України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/5409/15, закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні 29 липня 2016 року судом замінено назву відповідача на Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби.

В судовому засіданні 29 липня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав; представник відповідача проти задоволення позову заперечив; на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

У зв’язку із несплатою позивачем грошового зобов’язання за листопад-грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року, самостійно визначеного у вказаній декларації, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення у позивача виник податковий борг у розмірі 94 764 546,73 грн., з яких 91 614 790,00 грн. основне зобов’язання, решта – пеня. Наведене підтверджується наявною у матеріалах справи карткою особового рахунку платника податків.

18 лютого 2015 року відповідачем прийнято рішення №3 про стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу ПАТ “Укрнафта” у розмірі 94 764 546,73 грн. шляхом стягнення безготівкових коштів за правилами пункту 32 підрозділу 10 розділу ХХ “Перехідні положення” Податкового кодексу України.

На підставі вказаного рішення контролюючим органом оформлено та направлено обслуговуючому банку інкасові доручення від 12 березня 2015 року на суму 94 764 546,73 грн., у яких вказано призначення платежу: “141;00135390;11024000 погашення податкового боргу по авансовим внескам з податку на прибуток приватних підприємств”.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав відповідності оскаржуваного рішення вимогам чинного законодавства. Зокрема, в обґрунтування письмового заперечення відповідач зазначив, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення стала саме наявність у позивача податкового боргу з авансових внесків з податку на прибуток за листопад-грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року у розмірі 94 764 546,73 грн., а прийнята раніше вимога від 31 жовтня 2014 року №296-25 жодним чином не стосується спірних обставин, оскільки виносилася у зв’язку із заборгованістю за жовтень 2014 року, тобто за інший період.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується наступними мотивами.

Згідно із підпунктом 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент спірних відносин) контролюючим органам надано право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України передбачено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов’язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до статті 95 Податкового кодексу України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше, ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.

Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу. Рішення контролюючого органу підписується його керівником та скріплюється гербовою печаткою контролюючого органу. Перелік відомостей, які зазначаються у такому рішенні, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Тобто, у разі виникнення у платника податків податкового боргу, контролюючий орган формує податкову вимогу на суму такого боргу та здійснює заходи з його погашення шляхом стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі, та стягнення коштів у рахунок податкового боргу за рахунок готівки на підставі відповідних рішень суду.

Разом з тим, Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи” від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, тимчасово, до 01 липня 2015 року, встановлено особливості застосування деяких норм цього Кодексу та передбачено додатковий механізм погашення податкового боргу платників податків.

Так, відповідно до пункту 32 підрозділу 10 “Інші перехідні положення” розділу ХХ “Перехідні положення” Податкового кодексу України, тимчасово, до 01 липня 2015 року, встановлено, що у випадках, коли податковий борг виник у результаті несплати грошового зобов’язання, самостійно визначеного платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у встановлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків та/або коштів з рахунків такого платника у банках, здійснюється за рішенням керівника контролюючого органу без звернення до суду за умови, якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень та відсутні зобов’язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов’язань.

У таких випадках, рішення про стягнення коштів з рахунків такого платника у банках є вимогою стягувача до боржника, що підлягає негайному та обов’язковому виконанню шляхом ініціювання переказу у платіжній системі за правилами відповідної платіжної системи; рішення про стягнення готівкових коштів вручається такому платнику податків і є підставою для стягнення. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить платнику податків та/або коштів з рахунків такого платника у банках за рішенням керівника контролюючого органу без звернення до суду може бути здійснене за наступних умов: 1) виникнення податкового боргу у результаті несплати грошового зобов’язання, самостійно визначеного платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку; 2) податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень; 3) відсутні зобов’язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов’язань.

Таким чином, зазначена норма закону прямо встановлює право керівника контролюючого органу прийняти рішення про стягнення коштів платника податків у разі відсутності зобов’язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених грошових зобов’язань, тобто за необмеженим колом грошових зобов’язань, тому наявність зобов’язань держави в особі будь-якого контролюючого органу перед платником податків щодо повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов’язань з будь-якого податку чи збору унеможливлює стягнення податкового боргу на підставі рішення контролюючого органу без звернення до суду.

В даному випадку позивач вважає, що у контролюючого органу не було підстав для прийняття оскаржуваного рішення, оскільки у позивача в 2014 році обліковувалася переплата з податку на прибуток у сумі 346 832 175 грн., тобто були наявні зобов’язання держави перед позивачем.

Разом з тим, суд зазначає, що визначальним питанням для розгляду даної справи є наявність у позивача будь-якого податкового боргу незалежно від виду податку/збору, а тому розмір відповідних зобов’язань держави перед позивачем, враховуючи їх співвідношення. Питання ж стану проведення розрахунків саме з податку на прибуток, зокрема, наявності податкового боргу або переплати, на що звертає увагу позивач, виходить за межі предмету дослідження у даній справі.

Згідно із частиною першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто з наведеного вбачається, що станом на момент прийняття відповідачем у даній справі оскаржуваного рішення про стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу платника податків за позивачем обліковувався перед державою непогашений податковий борг у розмірі 1 043 780 827,17 грн. Доказів ж наявності на той час зобов’язань держави щодо повернення позивачу помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов’язань у розмірі, який би перевищував вказаний податковий борг позивача, матеріали даної справи не містять та судом таких обставин не встановлено.

При цьому суд вважає за необхідне наголосити, що принцип офіційного з’ясування обставин справи, закріплений у статті 7, частинах четвертій та п’ятій статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачає обов’язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін. Виходячи з цього, адміністративний суд не зв’язаний доводами суб’єкта владних повноважень, якими він мотивує правомірність оспорюваного акта, а повинен встановити дійсний обсяг податкового обов’язку платника у спірних правовідносинах.

Враховуючи те, що сума податкового боргу у розмірі 94 764 546,73 грн., зазначена в оскаржуваному рішенні, виникла на підставі самостійно визначеного позивачем зобов’язання зі сплати авансових внесків з податку на прибуток за листопад-грудень 2014 року та січень-лютий 2015 року, яке не було сплачено останнім у встановлений строк, беручи до уваги, що вказаний розмір податкового боргу перевищує 5 мільйонів гривень, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем у відповідності до положень пункту 32 підрозділу 10 “Інші перехідні положення” розділу ХХ “Перехідні положення” Податкового кодексу України, тобто правомірно.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ПАТ “Укрнафта” задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Публічному акціонерному товариству “Укрнафта” відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко