Справа № 2а-9550/11/1370
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2011-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2011 р. № 2а-9550/11/1370

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Гойни Є.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Схід Меркурія»до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова про визнання протиправним податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Схід Меркурія»(далі ТзОВ «ТД «Схід Меркурія») звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова (далі ДПІ у Шевченківському районі м. Львова), в якому просить суд визнати протиправним податкове повідомлення-рішення від 21.06.2011 року № /15456.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки акту ДПІ у Шевченківському районі м. Львова, на підставі якого винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення, не відповідають фактичним обставинам фінансово-господарської діяльності позивача. В обґрунтування позовних вимог додатково зазначає, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит є дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів. Крім того, позивач зазначає, що наявність у позивача податкових накладних є достатньою підставою для включення до податкового кредиту сплачених сум податку на додану вартість, що, на думку позивача, свідчить про безпідставність та необґрунтованість висновків відповідача та свідчить про відсутність порушення п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Відповідач подав до суду заперечення на адміністративний позов, в якому проти позову заперечує. Заперечення обґрунтовані тим, що ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя встановлено відсутність реальної можливості поставок товарів (робіт, послуг) ПП «Міоком»від контрагентів постачальників, що свідчить про укладення угоди без мети настання реальних наслідків. Зазначає, що в ході перевірки встановлено відсутність майна, трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень тощо, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій, що свідчить про відсутність необхідних умов для реального настання результатів господарських операцій.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Додатково пояснив, що норми Закону України «Про податок на додану вартість», вказані в акті перевірки, регулюють питання заборони включення сум ПДВ до податкового кредиту за відсутності податкових накладних, а також порядку складання податкової накладної, проте не регулюють питання відсутності у платника ПДВ права на включення сум ПДВ до складу податкового кредиту за умови невідображення контрагентом сум ПДВ у податковому зобовязанні. Вважає, що сама по собі несплата податку контрагентом при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування. Таким чином, податкові органи не можуть нараховувати податок на додану вартість та застосовувати штрафні (фінансові) санкції до покупця при несплаті цього податку продавцем, оскільки чинне законодавство не встановлює підстав для такого нарахування та накладення штрафних санкцій. Враховуючи викладене, позивач вважає, що не може нести відповідальність за порушення норм чинного законодавства іншим платником податків. Просить суд задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Свої заперечення обґрунтовує тим, що в процесі проведення перевірки встановлено, що в порушення п.п. 1.4 ст. 1, п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п.п. 7.3.1, п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» позивачем занижено податок на додану вартість на суму 8167 грн. 00 коп. Зазначає, що в ході перевірки встановлено відсутність реального наміру та можливості поставок товарів (робіт, послуг) позивачу від контрагента, а саме відсутність майна, трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень тощо, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій, що свідчить про відсутність необхідних умов для реального настання результатів господарських операцій. Враховуючи викладене вище, просить суд відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Позивач - ТзОВ «ТД «Схід Меркурія», що знаходиться за адресою: 79024, АДРЕСА_1, , зареєстроване державним реєстратором виконавчого комітету Львівської міської ради як юридична особа, взяте на облік як платник податків в ДПІ у Шевченківському районі м. Львова та зареєстрований платником ПДВ.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі наказу від 07.06.2011 року № 618 відповідно до ст. 79 Податкового кодексу України ДПІ у Шевченківському районі м. Львова проведено планову невиїзну документальну перевірку ТзОВ «ТД «Схід Меркурія»з питань дотримання взаєморозрахунків з ПП «Міоком» за листопад 2010 року, за результатами якої складено акт перевірки від 09.06.2011 року № 1005/15/23-118/31729389.

Вказаною перевіркою встановлено порушення позивачем п. 1.4 ст. 1, п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», внаслідок чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся на суму 8167 грн. 00 коп., в тому числі за листопад 2010 року на суму 8167 грн. 00 коп.

На підставі акту перевірки від 09.06.2011 року № 1005/15/23-118/31729389, згідно з п.п. 54.3 п. 54 ст. 54 Податкового кодексу України, ДПІ у Шевченківському районі м. Львова винесено податкове повідомлення-рішення від 21.06.2011 року № /15456, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання за платежем податок на додану вартість в розмірі 10209 грн. 00 коп., в тому числі: за основним платежем 8167 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями 2042 грн. 00 коп., яке було направлено позивачу.

Спір між сторонами виник щодо правомірності податкового повідомлення-рішення ДПІ у Шевченківському районі м. Львова від 21.06.2011 року № /15456.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та ПП «Міоком»укладено договір поставки № 27/10 від 17.11.2010 року. Відповідно до умов вказаного договору позивач зобовязувався продати, а ПП «Міоком»зобовязувалось придбати товар і оплатити його на умовах цього договору. Отже, згідно з вказаним договором обовязок поставки та передачі товару належить позивачу, а обовязок щодо прийняття та оплати товару ПП «Міоком».

На виконання умов договору ПП «Міоком»перерахувало кошти на рахунок позивача згідно з банківською випискою від 19.11.2010 року в сумі 49000 грн. 00 коп. та отримало товар згідно з видаткової накладної № 720 від 23.11.2010 року на суму 49000 грн. 00 коп., в тому числі сума ПДВ 8166 грн. 67 коп., яка включена до податкового зобовязання декларації з ПДВ за листопад 2010 року.

За період з 01.11.2010 року по 30.11.2010 року позивачем задекларовано податкові зобовязання по податку на додану вартість в розмірі 231055 грн. 00 коп. При цьому, перевіркою повноти визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість в частині взаєморозрахунків з ПП «Міоком»за період з 01.11.2010 року по 30.11.2010 року встановлено його заниження всього на суму 8167 грн. 00 коп., в тому числі за листопад 2010 року в сумі 8167 грн. 00 коп.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач здійснював продаж жиру ПП «Міоком». Згідно з даними бухгалтерського обліку та картки рахунку 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками»за період з 01.11.2010 року по 30.11.2010 року на розрахунковий рахунок ТзОВ «ТД «Схід Меркурія»надійшла оплата в сумі 49000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 8166 грн. 67 коп.

Позивачем віднесено до складу податкового зобовязання суми ПДВ по податкових накладних, виписаних ПП «Міоком»на загальну суму 8166 грн. 67 коп. за листопад 2010 року згідно з податковою накладною № 720 від 23.11.2010 року.

Проаналізувавши дані з системи автоматизованого співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту з податку на додану вартість в розрізі контрагентів на рівні ДПА України суд встановив, що ПП «Міоком» не задекларовано податковий кредит по контрагенту ТзОВ «ТД «Схід Меркурія»по вказаній вище операції за листопад 2010 року в сумі 8166 грн. 67 коп.

Відповідно до описаних порушень в акті перевірки встановлено відсутність реальної можливості поставок товарів (робіт, послуг) підприємству ПП «Міоком»від контрагентів - постачальників, що свідчить про укладення угод без мети настання реальних наслідків.

Отже, договори відповідно до п.п. 1, 2 ст. 215, п.п. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України є нікчемними, і в силу ст. 216 Цивільного кодексу України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Проведеним дослідженням фінансово-господарської діяльності ПП «Міоком»ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя встановлено, що в нього відсутні основні фонди та виробничі потужності, трудові ресурси, транспортні засоби, що вказує на неможливість фактичного здійснення господарської діяльності, а значить відсутній факт доставки товарів на склад підприємства від ТзОВ «ТД «Схід Меркурія». Вказане підприємство фактично не займалось фінансово-господарською діяльністю, а проводило транзитні операції, спрямовані на здійснення операцій, пов'язаних з отриманням (наданням) податкової вигоди третім особам з метою штучного формування валових витрат з податку на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість.

Таким чином, під час розгляду справи, в ході проведення дослідження фінансово-господарської діяльності ТзОВ «ТД «Схід Меркурія»щодо взаєморозрахунків з ПП «Міоком», суд встановив відсутність відвантаження продукції, а саме на вищенаведеного контрагента ПП «Міоком». Факт відсутності відвантаження товару саме на ПП «Міоком»підтверджується актом перевірки ПП «Міоком»ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя від 11.02.2011 року. В звязку з тим, що угоди поставки нікчемними, нікчемний правочин є недійсний в силу закону, такий нікчемний правочин не створює інших юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, ТзОВ «ТД «Схід Меркурія»відобразило у бухгалтерському обліку господарські операції щодо реалізації товару (жиру) на ПП «Міоком».

Отже, проведено ДПІ у Шевченківському районі м. Львова перевіркою встановлено порушення ТзОВ «ТД «Схід Меркурія»п. 1.4 ст. 1, п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.2 ст. 4 п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податкові зобовязання з податку а додану вартість на загальну суму 8167 грн. 00 коп., в тому числі за листопад 2010 року в сумі 8167 грн. 00 коп.

Порядок обчислення і сплати податку на додану вартість регулювався до 01.01.11 Законом України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997 року №168/97-ВР.

З положень ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997 року № 168/97-ВР випливає, що визначальною підставою для формування податкового кредиту є достовірне встановлення обставин щодо реальності господарської операції, наявності правових та фактичних підстав для витрат з придбання товарів, робіт, послуг.

Господарська діяльність, визначення якої закріплено в п. 1.32 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені га на користь першої особи.

Згідно з п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997 року № 168/97-ВР, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у звязку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відносить до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Відповідно до п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997 року № 168/97-ВР, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплачена у звязку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Виходячи зі змісту п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»03.04.1997 року № 168/97-ВР, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит можуть мати лише реально вчинені господарські операції з придбання товарів, послуг чи основних фондів із метою використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, а не саме оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на поточних рахунках платників податків.

В ході проведення перевірки контрагента позивача ПП «Міоком», ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя встановлено відсутність реального наміру та можливості поставок товарів (робіт, послуг), відсутність майна, трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, засобів для транспортування та іншого майна, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій, що свідчить про відсутність необхідних умов для реального настання результатів відповідної господарської діяльності.

Крім цього, ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя встановлено порушенні ПП «Міоком» п. 1.4 ст. 1, п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.2 ст. 4, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податкові зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 8167 грн. 00 коп., в тому числі за листопад 2010 року в розмірі 8167 грн. 00 коп., що підтверджується актом перевірки № 235/152/37129404 від 11.02.2011 року.

Суд також вказує на те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»господарська операція може бути підтверджена лише тими документами, які свідчать про реальність виконання договору, зміст і обсяг наданих операцій та їх вартість. З огляду на викладене, за відсутності інших доказів, які б підтверджували фактичне надання конкретних послуг, податкові накладні, на підставі яких сформований податковий кредит за спірними господарськими операціями, самі по собі не можуть беззаперечно підтверджувати право позивача на його формування. Доказів, що підтверджують належне виконання договору та реальне настання правових наслідків, позивачем не надано.

Згідно з п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні»від 16.07.1999 року № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Виходячи з вимог вказаного вище Закону, відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до вимог п. 3.2 ст. 3 цього Закону, бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до п.п. 2.4 п. 2 Положення «Про документальне забезпечення запасів в бухгалтерському обліку», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 05.06.1995 року № 168/704, первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обовязкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному вираженні), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Згідно з п.п. 2.15 2.16 п. 2 вказаного Положення, первинні документи підлягають обовязковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документів обовязкових реквізитів та відповідність господарської операції діючому законодавству, логічна звязку показників. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним документам, встановленому порядку приймання, зберігання та витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, юридичним або фізичним особам.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні. Виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні»від 16.07.1999 року № 996-ХІV, обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку. Таким чином, для надання первинним документам юридичної сили і доказовості, вони повинні бути складені до вимог чинного законодавства.

Стаття 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні»від 16.07.1999 року № 996-ХІV встановлює вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з положеннями цієї статті, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

При цьому, згідно з ч. 2 цієї статті, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Отже, для надання первинним документам юридичної сили і доказовості, вони повинні відповідати вимогам чинного законодавства України. При цьому, фактичні витрати на послуги повинні оформлятися відповідними документами, які б підтверджували фактичне виконання тієї чи іншої господарської операції.

Первинні документи для надання їм юридичної сили повинні мати обовязкові реквізити, передбачені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні»від 16.07.1999 року № 996-ХІV.

Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568 передбачено, що товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. Товарно-транспортна накладна це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Отже, єдиним первинним документом, який є підставою для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника та оприбуткування їх у вантажоотримувача при перевезенні вантажів у межах України, а також для складського, оперативного та бухгалтерського обліку є товарно-транспортна накладна. При цьому, згідно з вказаними Правилами, ТТН розглядається як основний документ на перевезення вантажів. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

Окремо як первинний документ, як підтверджує перевезення вантажів виконання комплексу вимог при вантажно-розвантажувальних роботах, власне процесу перевезення та його документального оформлення, слід розглядати договір про перевезення вантажів, яким є двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обовязки та відповідальність сторін щодо їх додержання, а облік роботи автомобільного транспортного засобу визначається дорожніми листами.

Позивачем не представлено документи, що підтверджують транспортування (перевезення) товарів, а саме товарно-транспортні накладні, в яких було б вказано, яке саме підприємство здійснювало перевезення, копії дорожніх листів, чи будь-які інші документи, які б підтверджували перевезення товару. Крім цього, ні під час проведення перевірки, ні під час судового розгляду справи позивачем не надано актів прийому-передачі товару з відмітками про відвантаження, які б засвідчували реальність здійснення господарських операцій. Позивачем не доведено факт передачі товару (вантажу) - подання вантажовідправником підготовленого для відправлення вантажу та товарно-транспортних документів перевізнику з наступним навантаженням на транспортний засіб та оформлення документів про прийняття вантажу перевізником для відправлення.

Враховуючи наведене вище, неможливо підтвердити фактичну передачу товару позивачем ПП «Міоком», а тому суд погоджується з висновком відповідача про те, що позивачем не доведена реальність операції, місцезнаходження майна, наявність трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна (технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів), які економічно необхідні для здійснення такої поставки або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів господарської діяльності. Таким чином, суд дійшов висновку, що ПП «Міоком»товари для позивача не отримував, відповідно позивач товари ПП «Міоком» не поставляв.

Суд також звертає увагу на те, що визначальним фактором реального виконання господарського зобовязання платником податку є подальше використання таких робіт (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи платника податку. Під господарською діяльністю у ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України розуміється діяльність субєктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

З матеріалів справи вбачається, що подальше використання товару в господарській діяльності не могло мати місце, оскільки товар ПП «Міоком»не отримувався. З огляду на це, твердження позивача про використання товару у господарській діяльності є безпідставним.

Нікчемний правочин не породжує правових наслідків, а тому підлягає виключенню з податкового обліку. При цьому, виключення нікчемного правочину з податкового обліку повинно відбуватися в усіх учасників такого правочину, а не лише у того, кому нараховані податкові зобовязання за результатами податкової перевірки. Отже, встановлення судом факту нікчемності правочину безпосередньо впливає на права та обовязки всіх учасників такого правочину, зокрема, щодо виключення із податкового обліку всіх даних, що внесені до нього за результатами вчинення нікчемного правочину.

Відповідно до п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України, у разі, якщо контролюючий орган самостійно визначає суми податкового зобовязання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування датком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми захованого податкового зобов'язання, неправомірно заявленої до повернення суми бюджетного відшкодування та/або неправомірно заявленої суми від'ємного значення об'єкта оподаткування датком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ДПІ у Шевченківському районі м. Львова правильно встановлено порушення позивачем п. 1.4 ст. 1, п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», внаслідок чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся на суму 8167 грн. 00 коп., в тому числі за листопад 2010 року на суму 8167 грн. 00 коп.

Зважаючи на те, що позивачем порушено вимоги податкового законодавства в межах цього спору, застосування до нього штрафних санкцій на підставі п.п. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», є правомірним.

Враховуючи викладене вище, повідомлення-рішення ДПІ у Шевченківському районі від 21.06.2011 року № /15456, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання за платежем податок на додану вартість в розмірі 10209 грн. 00 коп., в тому числі: за основним платежем 8167 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями 2042 грн. 00 коп. є правомірними.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись наведеним вище та ст.ст. 7-14, 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати згідно з ст. 94 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови. Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 02 листопада 2011 року.

Суддя Гулик А.Г.

З оригіналом згідно

Суддя Гулик А.Г.