Справа № 591/2795/16-а
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2016-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 р.Справа № 591/2795/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Коршунова Ю.А.

розглянувши в режимі відеоконференції у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 06.07.2016р. по справі № 591/2795/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради

третя особа ОСОБА_2

про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити нарахування та виплату грошової допомоги,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач), звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (далі - відповідач), третя особа: ОСОБА_2, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Сумської міської ради (повідомлення №399) від 17 грудня 2015 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні державної допомоги при народженні дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати Управління соціального захисту населення Сумської міської ради призначити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та виплатити у порядку, встановленому законодавством України.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 06.07.2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильно встановлені фактичні обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.

В судовому засіданні представник відповідача повністю підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Позивач та третя особа заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги та просили постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що ІНФОРМАЦІЯ_2 р. під час постійного проживання в м. Севастополь (Автономна Республіка Крим) у позивача з дружиною народилась донька - ОСОБА_3.

Проте, у зв'язку з тимчасовою окупацією АР Крим позивач не мав об'єктивної можливості отримати за місцем постійного проживання в м. Севастополь свідоцтво про народження дитини, що видається органами державної влади України.

З серпня 2015 року позивач разом з сім'єю переїхав на постійне проживання до м. Суми.

01.08.2015 р. Управлінням соціального захисту населення Сумської міської ради ОСОБА_2 взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України (району проведення антитерористичної операції), що підтверджується довідкою від 10.08.2015р. № (а.с. 8).

Оскільки для отримання допомоги при народженні дитини необхідне свідоцтво про народження, 15.09.2015 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом і 13.11.2015 року Ковпаківським районним судом м. Суми по справі №592/9014/15-ц встановлено факт народження дитини жіночої статі - ОСОБА_3 у громадянки України ОСОБА_2, дата народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_2 року, місце народження - м. Севастополь. Дитина у матері за рахунком перша (а.с.9).

05.12.2015р. Ковпаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції у Сумській області видано свідоцтво про народження дитини - ОСОБА_3 (а.с.10).

10.12.2015 р. позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Сумської міської ради з заявою про призначення і виплату державної допомоги при народженні дитини.

Проте, відповідач листом від 17.12.2015 р. №399 відмовив у наданні соціальної допомоги на підставі п. 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. №1751, оскільки дитина народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 р., а позивач звернувся з заявою про призначення допомоги 05.12.2015р., тобто більш як через 12 місяців.

Не погодившись з такими діями відповідача та прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що несвоєчасність звернення позивача за реалізацією права пов'язане з анексією частини території України, а причини пропуску звернення за допомогою є поважними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В пункті 1 статі 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІ1 від 27.02.1991 p., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Аналогічні зобов'язання України передбачені і у основних міжнародно-правових актах. Стаття 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року) визначає право кожної людини на соціальне забезпечення, а ст. 10 цього ж Пакту декларує визнання Державами-учасницями, що сім'ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання.

Відповідно до ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про охорону дитинства" з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та іншими законами України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (ч.2 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб").

Згідно з ст.10 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" (в редакції Закону на грудень 2015 року) допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Відповідно до п. 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001р., допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що законодавчо встановлений строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини пропущений позивачем з поважних причин, оскільки до 1 серпня 2015 року позивач разом зі своєю сім'єю знаходились на тимчасово окупованій території АР Крим, тому не мали змоги отримати свідоцтво про народження дитини.

Батьки дитини отримали свідоцтво про народження дитини лише після розгляду судом заяви про встановлення факту народження дитини. Свідоцтво про народження дитини видане 05.12.2015р., тобто вже після спливу дванадцятимісячного строку після народження дитини.

Вищевказані обставини свідчать про те, що не звернення протягом одного року з моменту народження дитини за призначенням державної допомоги при народженні дитини зумовлено не лише наявністю обставин, які залежали від позивача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що несвоєчасність звернення позивача за реалізацією права пов'язане з анексією частини території України, а причини пропуску звернення за допомогою є поважними.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 06.07.2016р. по справі № 591/2795/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Зеленський В.В. Чалий І.С.
Повний текст ухвали виготовлений 04.10.2016 р.