Справа № 826/20495/15
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2016-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

28 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерства інфраструктури України, третя особа: ОСОБА_2 про оскарження нормативно-правового акта в частині, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі - відповідач 1), Міністерства інфраструктури України (далі - відповідач 2) за участю третьої особи - ОСОБА_2 про визнання невідповідним правовому акту вищої юридичної сили та нечинним з моменту прийняття пункту 6 Правил користування трамваєм і тролейбусом у містах України, затверджених наказом № 329 від 09 жовтня 2006 року, в частині слів (підпункт 6.2) «Крім штрафу, пасажир повинен сплатити вартість проїзду»; (підпункт 6.3) «начальником трамвайно-тролейбусного управління, начальниками трамвайного чи тролейбусного депо, начальниками служб руху і районі руху трамвайно-тролейбусних управлінь»; (підпункт 6.4) «При стягненні штрафів порушниками видаються квитанції встановленого зразка».

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 17 червня 2016 року адміністративний позов залишив без задоволення.

Не погоджуючись з судовим рішенням, третя особа подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2016 року та постановити нову про відмову в задоволенні адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, пунктом 6 Правил користування трамваєм і тролейбусом у містах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 329 від 09 жовтня 2006 року встановлено «Контроль оплати проїзду пасажирами та їх відповідальність», зокрема:

Перевірка наявності проїзних документів у пасажирів проводиться під час руху транспортного засобу.

Порушення даних Правил (безквитковий проїзд, а також безоплатне провезення пасажиром дитини віком від 7 до 16 років або неоплаченого багажу) тягне за собою адміністративну відповідальність у вигляді штрафу згідно з чинним законодавством.

Крім штрафу, пасажир повинен сплатити вартість проїзду.

Штрафи за порушення даних Правил накладаються начальником трамвайно-тролейбусного управління, начальниками трамвайного чи тролейбусного депо, начальниками служб руху і районів руху трамвайно-тролейбусних управлінь, а також контролерами трамвайно-тролейбусних управлінь і стягуються на місці.

При стягненні штрафів порушникам видаються квитанції встановленого зразка, бланки яких належать до документів суворої фінансової звітності.

У разі відмови пасажира сплатити штраф він може бути висаджений на найближчій зупинці, а у разі злісної непокори - доставлений до найближчого органу внутрішніх справ для вжиття заходів відповідно до чинного законодавства.

Пасажир з багажем, забороненим для перевезення, підлягає висадці на найближчій зупинці.

За псування трамвайного вагона (тролейбуса) або їх устаткування пасажири несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Позивач вважає вказаний пункт протиправним в частині слів (підпункт 6.2) «Крім штрафу, пасажир повинен сплатити вартість проїзду»; (підпункт 6.3) «начальником трамвайно-тролейбусного управління, начальниками трамвайного чи тролейбусного депо, начальниками служб руху і районі руху трамвайно-тролейбусних управлінь»; (підпункт 6.4) «При стягненні штрафів порушниками видаються квитанції встановленого зразка» та таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.

У зв'язку з викладеним, позивач звернулася до суду.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Правила, прийняті відповідно до Закону України «Про міський електричний транспорт» та на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2004 року № 1735 «Про затвердження Правил надання населенню послуг з перевезень міським електротранспортом».

Підпунктом 6.2 пункту 6 Правил визначено, що порушення даних Правил (безквитковий проїзд, а також безоплатне провезення пасажиром дитини віком від 7 до 16 років або неоплаченого багажу) тягне за собою адміністративну відповідальність у вигляді штрафу згідно з чинним законодавством. Крім штрафу, пасажир повинен сплатити вартість проїзду.

Щодо посилань позивача на протиправність вказаного пункту в частині слів «Крім штрафу, пасажир повинен сплатити вартість проїзду», з огляду на те, що особа, яку вже притягнуто до відповідальності не має сплачувати за проїзд, оскільки її вже притягнуто до відповідальності за неоплачений проїзд, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини другої статті 908 Цивільного кодексу України, загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі статтею 910 Цивільного кодексу України, за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

Статтею 4 Закону України «Про міський електричний транспорт» передбачено, що оплата транспортних послуг проводиться безпосередньо пасажирами та замовником. Право на користування транспортними послугами надає придбаний разовий квиток, закомпостований абонементний талон, проїзний квиток тривалого користування, картка, посвідчення або довідка, що дає право на пільговий проїзд згідно із законодавством.

Відповідно до підпункту 5.5. Правил встановлено, що пасажири зобов'язані:

мати при собі документи, які засвідчують право на проїзд та провезення багажу в трамваї, тролейбусі, завчасно придбавши такі документи поза рухомим складом (у касах підприємств або в інших юридичних та фізичних осіб, які їх реалізують на основі угод з цими підприємствами: кіосках «Укрпошта», «Міськдовідка» тощо), а також, абонементні талони та разові квитки безпосередньо в рухомому складі в кондукторів чи водіїв під час зупинки;

сплатити свій проїзд, закомпостувавши абонементний талон або придбавши разовий квиток у кондуктора чи водія.

У свою чергу відповідно до статті 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що оплата вартості проїзду у міському електричному транспорті згідно з публічним договором не є видом юридичної відповідальності, то колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відповідність пункту 6.2 Правил вимогам Кодексу України про адміністративні порушення.

Щодо посилань позивача на протиправність підпункту 6.3 пункту 6 Правил в частині слів «начальником трамвайно-тролейбусного управління, начальниками трамвайного чи тролейбусного депо, начальниками служб руху і районі руху трамвайно-тролейбусних управлінь», з огляду на те, що штрафи за порушення Правил повинні накладатися органами внутрішніх справ (Національною поліцією), відповідно до статті 135 Кодексу України про адміністративні порушення, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до підпункту 6.3 пункту 6 Правил штрафи за порушення даних Правил накладаються начальником трамвайно-тролейбусного управління, начальниками трамвайного чи тролейбусного депо, начальниками служб руху і районів руху трамвайно-тролейбусних управлінь, а також контролерами трамвайно-тролейбусних управлінь і стягуються на місці.

Пунктом 32 Правил надання населенню послуг з перевезень міським електротранспортом, затверджених постановою Кабінету Міністрів. України № 1735 від 23 грудня 2004 року, встановлено, що справляння плати за проїзд та контроль оплати цього проїзду здійснюється перевізником.

Відповідно до пункту 33 Правил надання послуг безквитковий проїзд пасажира (несплата проїзду протягом однієї або більше зупинок або відсутність документа, що дає право на пільговий проїзд) тягне за собою адміністративну відповідальність згідно із законодавством.

Розмір адміністративної відповідальності за безквитковий проїзд пасажира визначається статтею 135 Кодексу України про адміністративні порушення.

Коло осіб, уповноважених накладати штрафи за безоплатний проїзд в міському електротранспорті, визначено статтею 229 Кодексу України про адміністративні порушення, зокрема, від імені органів електротранспорту розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівник перевізника, який в установленому законодавством порядку надає транспортні послуги, його заступники та контролери.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що пункт 6.3 Правил відповідає вимогам Кодексу України про адміністративні порушення, Закону України «Про міський електричний транспорт» та постанові Кабінету Міністрів України № 1735 від 23 грудня 2004 року «Про затвердження Правил надання населенню послуг з перевезень міським електротранспортом».

Щодо позовних вимог про визнання невідповідним правовому акту вищої юридичної сили та нечинним з моменту прийняття пункт 6.4 Правил в частині слів «При стягненні штрафів порушникам видаються квитанції встановленого зразка», суд керується наступним.

Відповідно до абзацу першого підпункту 6.4 пункту 6 Правил при стягненні штрафів порушникам видаються квитанції встановленого зразка, бланки яких належать до документів суворої фінансової звітності.

У свою чергу відповідно до статті 24 Кодексу України про адміністративні правопорушення штраф є одним із видів адміністративного стягнення.

Згідно з частиною першою статті 309 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що при стягненні штрафу відповідно до статті 258 цього Кодексу на місці вчинення адміністративного правопорушення порушникові видається квитанція встановленого зразка.

Аналогічні положення передбачені пунктом 33 Правил надання населенню послуг з перевезень міським електротранспортом, затверджених постановою Кабінету Міністрів. України № 1735 від 23 грудня 2004 року.

Наведене вказує, що пункт 6.4 Правил відповідає нормам Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши всі матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 нормативно не підтверджуються, а тому задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 28.09.2016 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Файдюк В.В.