Справа № 712/522/2012
Суддя: Фазикош О. В.
Дата ухвалення: 2016-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 712/522/2012
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2016 року м.Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого-судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні місті Ужгород адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_2 управління Департаменту з питань адміністрування акцизного збору та контролю за виробництвом та обігом підакцизних товарів ДПА в Закарпатській області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинення дій,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_2 управління Департаменту з питань адміністрування акцизного збору та контролю за виробництвом та обігом підакцизних товарів ДПА в Закарпатській області в якому просила, з урахуванням уточнень, визнати постанову відповідача від 11.12.2006 року про арешт майна боржника та від 18.12.2006 року про закінчення виконавчого провадження про поновлення на роботі неправомірними та скасувати їх, визнати дії та бездіяльність відповідача неправомірними та зобовязати відновити виконавче провадження.

В процесі судового розгляду позивачка неодноразово змінювала та уточнювала позовні вимоги.

В заяві від 19.03.2012 року про зміну позовних вимог позивачка просить визнати постанову міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 11.12.2006 року про арешт майна боржника та від 18.12.2006 року про закінчення виконавчого провадження про поновлення на роботі протиправними. Також позивачка просить визнати визнати дії та бездіяльність відповідача ДВС в м.Ужгород протиправними, визнати відсутність повноважень у ОСОБА_2 управління ДААК ЛДПА України у Закарпатській області щодо оскарження виконавчого листа від 08.10.2001 р., визнати відсутність повноважень у ДВС в м.Ужгород не виконувати вимоги постанови Ужгородського міськрайонного суду від 05.05.2006 року, ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 13 липня 2006 року, вимог голови Ужгородського міськрайонного суду, та зобовязати МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції відновити виконавче провадження за виконавчим листом № 2-271/01.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що протягом тривалого часу відповідачі порушують її права під час здійснення виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа №2-271/01 по виконанню рішення Ужгородського міського суду від 08.10.2001 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення вимушеного прогулу. 08 жовтня 2001 року Ужгородським міським місцевим судом видано виконавчий лист № 2-271 на підставі рішення Ужгородського міського суду від 29 серпня 2001 року про поновлення на роботі. Вказаний виконавчий лист направлено до ДВС у м.Ужгород. 03.08.2006 року ДВС у м.Ужгород видано постанову про відкритті виконавчого провадження №9-518/06. 18.12.2006 року та 22.12.2006 року позивачем отримано постанови ДВС від 11.12.2006 року про арешт майна боржника та від 18.12.2006 року про закінчення виконавчого провадження про поновлення на роботі, з якими позивач не погоджується. 21.04.2008 року звернулась до МВ ДВС з клопотанням про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 18.12.2006 року, постановою начальника МВ ДВС від 05.05.2008 року скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 18.12.2006 року.

Позивач вказує, що рішення суду від 08.10.2006 року про поновлення на роботі є рішенням немайнового характеру, ДВС розпочав виконувати у примусовому порядку виконавчий лист про поновлення на роботі та стягнення на користь позивача зарплати, проте після накладення штрафних санкцій на боржника замість направлення клопотання до прокуратури про порушення кримінальної справи , було винесено постанову про арешт майна боржника, тому вважає таку постанову незаконною.

Також ОСОБА_1 вказує, що РУ ДСАТ ДПА України у Закарпатській області було порушено її права з 29.08.2000 року, яке не виконує рішень судів, що на її думку є порушенням державних виконавців МВ ДВС законів, в тому числі видання ними протиправних постанов, які позивачем оскаржено.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить розглянути клопотання про поновлення процесуального строку для подання позову та задовольнити такий позов повністю.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.02.2013 року замінено відповідача ОСОБА_2 управління Департаменту з питань адміністрування акцизного збору та контролю за виробництвом та обігом підакцизних товарів ДПА в Закарпатській області на належного ОСОБА_2 управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПС України у Закарпатській області.

Учасники процесу в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Представник міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений про розгляд справи належним чином. В письмових поясненнях повністю заперечив проти позову з мотивів викладених у письмових запереченнях.

Представник Регіонального управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПС України у Закарпатській області в судове засідання не з'явився, був повідомлений про розгляд справи належним чином. В письмових поясненнях в.о. начальник Регіонального управління надісланих на адресу суду заперечив проти позовних вимог. Згідно заперечень вказано, що рішення суду від 08.10.01 року є виконаним в повному обсязі. Постановою від 16.08.02 державним виконавцем при примусовому виконанні данного виконавчого листа було накладено арешт на кошти. З Управління стягнуто зазначену у рішенні суду від 08.10.01 року суму з врахуванням заміни сторони виконавчого провадження - боржника, на що 06.08.2002 року був виданий виконавчий лист, і 20.09.2002 року сума в розмірі 4564,17 грн. була примусово стягнута з регіонального управління платіжною вимогою держказначейства № 1-1463/02 та переведена на депозит державної виконавчої служби, а потім перерахована згідно розпорядження про перерахунок коштів від 09.03.2003 року та отримана ОСОБА_1. Наказом № 03-0 від 01.06.2011 року ОСОБА_1 поновлено на роботі,з 29 серпня 2000 року допущено до виконання посадових обов'язків, виплачено всю суму згідно рішення суду, видано наказ № 244 від 01.09.11 року, яким встановлено стаж роботи, що дає право на виплату винагороди за вислугу років у розмірі 40 %, то підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши належні та допустимі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно положень ст. 69 КАСУ доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. При з'ясуванні обставин у даній справі у відповідності до ст.70 КАСУ суд бере до уваги належні докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

08 жовтня 2001 року Ужгородським міським місцевим судом видано виконавчий лист № 2-271 на підставі рішення, в резолютивній частині якого вказано: Вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста по ліцензуванню відділу контролю за обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів Закарпатського обласного Управління державного регулювання виробництва та обігу алкоголю і тютюну. Стягнути з Закарпатського обласного Управління державного регулювання виробництва та обігу алкоголю і тютюну на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 29 серпня 2000 року по 08 жовтня 2001 р. в сумі 4564,17 грн. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в сумі 351,09 грн. Ужгородським міським судом видано виконавчий лист № 2-271. 03.08.2006 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, та надано боржникові строк на добровільне виконання рішення суду.

18.08.2006 року державним виконавцем, керуючись п.11 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про зупинення виконавчого провадження, та подано заяву до суду про заміну боржника до розгляду питання по суті. 23.11.2006 року державним виконавцем винесено постанову про поновлення виконавчого провадження та про заміну сторони виконавчого провадження.

05.12.2006 року державним виконавцем у відповідності до ст. ст. 76, 87 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про накладення штрафу на боржника та на посадову особу боржника (ОСОБА_3І.). У відповідності до вимог ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження», боржнику надано повторно строк на виконання рішення суду, до 12.12.2006 року.

13.12.2006 року державним виконавцем у відповідності до ст. ст. 76, 87 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про накладення штрафу у подвійному розмірі, на боржника та на посадову особу боржника.

18.12.2006 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по п. 4 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

07.05.2008 року державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження.

01 червня 2011 року начальник управління Регіонального управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПА України у Закарпатській області видав Наказ № 03-0 "Про поновлення на роботі ОСОБА_1", в якому зазначено , що на виконання рішення Ужгородського міського суду Закарпатської області від 08.10.2001 року по справі № 2-271/2001, Ухвали Ужгородського міського суду від 16.10.2001 року по справі № 2-271/2001, виконавчого листа № 2-271/01 від 08 жовтня 2001 року, Ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 15 серпня 2006 року по справі № 2а-46/06, Ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 червня 2010 року по справі " 2в-6/09/0770 у зв'язку з ліквідацією Закарпатського обласного управління державного регулювання виробництва та обігу алкоголю і тютюну на підставі Указу Президента України від 11 липня 2001 року № 510/2001, постанови Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2001 року № 940 наказано поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного податкового інспектора відділу ліцензування роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами Регіонального управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПА України у Закарпатській області з 29 серпня 2000 року.

Позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, яке обґрунтовано тим, що постанову міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 11.12.2006 року про арешт майна боржника та від 18.12.2006 року про закінчення виконавчого провадження про поновлення на роботі нею було оскаржено до начальника ДВС у м.Ужгороді ОСОБА_4, відповідь на таку на момент звернення нею отримано не було, тому вважає, що звернулась до суду вчасно.

Так, Кодекс адміністративного судочинства України набрав чинності з 01.09.2005 року. Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України від 18 березня 2004 року, визначено, що заяви і скарги у справах, що виникають з адміністративно-правових відносин, а також у справах щодо відмови органу державної реєстрації актів цивільного стану внести виправлення в актовий запис цивільного стану, подані до набрання чинності цим Кодексом за правилами, встановленими главами 29-32, 36 Цивільного процесуального кодексу України 1963 року, розглядаються в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

При цьому, відповідно до статті 248-20 глави 31-Г Скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби Цивільного процесуального кодексу України від 18 липня 1963 року, учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 248-22 Цивільного процесуального кодексу України від 18 липня 1963 року скаргу може бути подано до суду: - у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; - у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до статті 383 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року, який набрав чинності з 1 вересня 2005 року, учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що до цивільної юрисдикції відносяться лише спори щодо рішень, дій чи бездіяльності органів виконавчої служби, вчинених під час виконання рішень, які ухвалені цивільними судами за правилами нового Цивільного процесуального кодексу України, тобто, які ухвалені після 1 вересня 2005 року. Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, яке прийнято після 1 вересня 2005 року за правилами Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 року.

Що ж стосується скарг на рішення, дії та бездіяльність органів державної виконавчої служби під час виконання судових рішень, прийнятих відповідно до Цивільного процесуального кодексу України 1963 року, то такі скарги повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Також, справами адміністративної юрисдикції є справи за позовами осіб, які не є учасниками виконавчого провадження та не є особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, про оскарження рішень, дій чи бездіяльності органу державної виконавчої служби, якими порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час виконання рішень загальних судів, які ухвалені до 1 вересня 2005 року, та оскарження рішень, дій чи бездіяльності органу державної виконавчої служби, якими порушено їх права чи свободи осіб, які не є учасниками виконавчого провадження та не є особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, не можуть переглядатися за правилами нового Цивільного процесуального кодексу України, оскільки такі спори відповідно до статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України відносяться до адміністративної юрисдикції.

Зазначена позиція неодноразово висловлювалась Вищим адміністративним судом України у рішеннях цього суду, а також, викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 28.09.2009 року N 1276/10/13-09, оглядовому листі Вищого адміністративного суду України № 7/9/1/13-08 від 09.01.2008 року Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим адміністративним судом України).

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби встановлено статтею 82 Закону України «По виконавче провадження». Частиною четвертою статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частиною1 статті 99 КАС України встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до ч. 2 вказаної статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог.

Відповідно ч. 3 ст. 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення моменту виникнення права на звернення до суду із позовом, важливим є як обєктивні (сам факт порушення права) так і субєктивні (коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для встановлення початку перебігу строку звернення до суду має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, норми чинного законодавства містять презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак, обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

При цьому суд зазначає, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ці обставини підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 181 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути оскаржено учасниками виконавчого провадження у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, позивач по справі є стороною виконавчого провадження. Позивач, у позовній заяві зазначає, що про постанови державного виконавця від 11.12.2006 року про арешт майна боржника та від 18.12.2006 року про закінчення виконавчого провадження про поновлення на роботі вона дізналась 18.12.2006 року та 22.12.2006 року після отримання постанов.

Як видно із позовної заяви, предметом оскарження є рішення, дії та бездіяльність державних виконавців вчинених у грудні 2006 р. та постанови від 11.12.2006 року та від 18.12.2006 року, в той час, як позов надійшов до суду 19.01.2007р., тобто з пропущенням строків встановлених для оскарження.

В свою чергу, позивачем заявлено клопотання щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду. На обгрунтування клопотання зазначено, що позивачем оскаржено до начальника ДВС у м.Ужгороді ОСОБА_4 вказані дії та постанови, однак відповідь на такі на час звернення до суду не отримано, пізніше отримано відповідь 10.01.2007 року тому вважає, що позивач звернулась до суду вчасно. За наслідком розгляду вказаного клопотання ОСОБА_1 надано відповідь за № С-21/6/4 від 09.01.2007р. (отриману нею 10.01.2007р.), про відсутність підстав для скасування постанов. Після отримання вказаної відповіді позивач звернулась з позовом до суду 19.01.2007 року.

Крім того, згідно поданої заяви від 19.03.2012 року про зміну позовних вимог позивач так само клопоче щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду. Разом з тим обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду в іншій частині вимог, крім зазначеного в попередніх заявах не вказує.

Оцінюючи доводи позивача щодо наявності підстав вважати поважними причини пропуску строку звернення, суд у своїх висновках виходить з наступного.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби врегульовано статтею 181 КАС України.

Так, відповідно до частини першої статті 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

При цьому, частиною другою цієї ж норми встановлено, що позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Отже, з аналізу процитованої норми видно, що особа може звернутись до суду з відповідним позовом про оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця протягом 10 днів з дня коли дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, тобто з моменту отримання відповідних рішень, вчинення/невчинення дій.

Так, предметом оскарження у даній справі, серед іншого, є рішення, дії та бездіяльність державного виконавця, при цьому, рішення прийняті 11.12.2006 року та 18.12.2006 року та отримані позивачем 18.12.2006 року та 22.12.2006 року відповідно. Однак, до суду з цим позовом позивач звернувся лише 19.01.2007 року, тобто з пропущенням десятиденного строку звернення до суду передбаченого статтею 181 КАС України на оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця, а в іншій частині з пропущенням понад шести місяців.

Звернення позивачем до начальника ДВС у м.Ужгороді ОСОБА_4 про оскаржування постанов, судом до уваги не беруться, оскільки спростовані наведеним вище, а саме, своєчасністю повідомлення особи про закінчення виконавчого провадження та накладення арешту та своєчасністю отримання вказаних постанов.

Визначаючись щодо поважності причин пропуску строку, суд виходить з наступного.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

На думку суду, очікування відповіді від начальника виконавчої служби на клопотання не є поважною причиною, адже не є непереборною обставиною, яка перешкоджала своєчасно звернутись до суду. Така обставина й не пов'язана з істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасно звернутись до суду. Окрім того, суд враховує, що про порушення своїх прав, про протиправність рішень, дій, бездіяльності, які є предметом оскарження у цій справі позивач дізналась після отримання оскаржуваних постанов. За сукупністю наведеного, обставини зазначені позивачем не є поважними та такими, що не залежали від волевиявлення особи, а відтак, судом не приймаються до уваги, оскільки не перешкоджали звернутись до Ужгородського міськрайонного суду з відповідним позовом своєчасно. Доводи позивача щодо того, що нею не пропущено строк звернення до суду, не можуть розглядатися як поважні причини пропуску строку звернення до суду, оскільки є результатом субєктивних дій та бездіяльності самого позивача, а не обєктивно існуючими обставинами що перешкоджають їй вчасно реалізувати своє право на звернення до суду. Інших доказів поважності пропуску строку своєчасного звернення до суду позивачем не надано.

Визначаючись щодо застосування наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно частини другої статті 100 КАС України позовна заява може бути залишена без розгляду, як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Можливість залишення позовної заяви без розгляду на будь якій стадії розгляду справи передбачено частиною 3 ст. 162 КАС України, згідно якої - якщо в ході судового розгляду справи суд встановить, що провадження у справі відкрито за позовною заявою, поданою з пропущенням установленого законом строку звернення до адміністративного суду, або викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, позовна заява залишається без розгляду.

Згідно ч.3 ст.155 КАС України особа, позовна заява якої залишена без розгляду, після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Керуючись п. 9 ч. 1 ст. 155, ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_2 управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПС України у Закарпатській області про визнання дій неправомірними залишити без розгляду.

Розяснити, що відповідно до ч. 3 ст. 155 Кодексу адміністративного судочинства України особа, позовна заява якої залишена без розгляду, після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського адміністративного апеляційного суду протягом пяти днів з дня проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5