Справа № 815/2105/16
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2016-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2105/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., суддів Левчук О.А., Потоцької Н.В., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №148-16 від 12.03.2016 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №148-16 від 12.03.2016 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні 20.09.2016 року позивач та представник позивача не прибули, представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та підтримав заявлені позовні вимоги (а.с.166-167). Представник відповідача заперечив поори заявлених позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, при цьому, не заявив клопотань про витребування додаткових письмових доказів, допиту свідків чи експертів по цій справі, а тому, на підставі положень ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України, суд ухвалив рішення розглянути цю справу в порядку письмового провадження 30.09.2016 року за наявними в справі письмовими доказами та запереченнями.

Дослідивши наявні в справі письмові докази суд доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав:

Відповідач на підставі ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є центральним органом державної виконавчої влади та згідно ст.ст.11,12 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про надання особам статусу біженця, а тому його рішення з цього приводу на підставі ст.55 Конституції України, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач є громадянином Афганістану. Позивач вибув 23.02.2011 року, легковим автомобілем з м. Мазарі-Шаріф (Афганістан), назву країн та міст, кордони яких перетинав не знає, через 1 місяць опинився у м. Києві (Україна). Державний кордон України позивач перетнув нелегально поза пунктом пропуску, місце та час перетину кордону невідомі. 23.03.2011 року позивач прибув до м. Київ (Україна). Після нелегального перебування в Україні позивач 28.01.2013 року звернувся із заявою №33 (а.с.44-45) про надання йому захисту до Головного управління ДМС в Одеській області.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.03.2016 року №148-16 (а.с.41) позивачеві було відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1,13 частини 1 ст.1 цього ж Закону.

Суд погоджується з підставами відмови позивачу в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що містяться в оскаржуваному позивачем рішенні від 12.03.2016 року №148-16 з наступних підстав:

Відповідно до ст.ст.1,25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст.26 Конституції України біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Під час звернення з заявою до УДМС України в Одеській області позивач в якості причини виїзду з країни громадянського походження зазначив переслідування з боку радикального угрупування «Талібан» та побоювання за власне життя через погрози від представників радикального руху «Талібан», у зв'язку з трудовою діяльністю позивача, а саме водієм у лікарні району Джалрез. Шукач захисту зазначає, що тричі отримував листи з погрозами на свою адресу від представників радикального руху «Талібан», стосовно припинення трудової діяльності у лікарні. Іноземець вважає, що саме через побоювання зазнати розправи з боку представників радикального руху «Талібан», не може добровільно повернутись на Батьківщину.

Проаналізувавши надані позивачем твердження, правдоподібність вказаного елементу клопотання вбачається сумнівною за наступними ознаками: щодо причин звернення шукача притулку за захистом в Україні в 2013 році, він називає переслідування представниками радикального терористичного угрупування «Талібан» через те, що він працював водієм у державній медичній клініці. Представники руху «Талібан» вимагали щоб позивач перестав перевозити лікарів, так як це неповага до влади, як стверджує іноземець, у 2010 році йому надійшов перший лист від талібів, в якому була висвітлена вимога щодо звільнення з роботи (арк. 4 протоколу співбесіди від 21.02.2013 року). Після цього випадку на подвір'я позивача було підкинуто ще 2 листа зі схожим змістом; до суду позивачем не було надано жодних матеріальних доказів, які би підтверджували слова іноземця. В особовій справі громадянина Афганістану відсутні жодні докази погроз та переслідувань з боку терористичного угрупування «Талібан». Також слід додати те, що іноземець, як він стверджував особисто, знаходив листи у себе на подвір'ї, але в тому ж протоколі згодом вказав, що таліби не знали де мешкає іноземець, вони знали лише як виглядає його автомобіль, на якому перевозив лікарів (арк. 5 протоколу співбесіди від 21.02.2013 року); в протоколі співбесіди (від 21.02.2013 року) позивач зазначив, що отримували листи з погрозами від представників радикального руху «Талібан» на яких був герб представників руху «Талібан», але іноземець не зміг пояснити як саме виглядає герб представників радикального руху «Талібан». Також під час інтерв'ю іноземець вказав, що не звертався до поліції, що ставить під сумнів отримання погроз на адресу позивача. Під час протоколу (від 21.02.2013 року. арк. 5) шукач притулку зазначив, що після отримання погроз залишив роботу, на протязі місяця після звільнення іноземець більше не отримував листи з погрозами, так як представники руху «Талібан» не знали місце його проживання, що є надуманим, так як раніше іноземець зазначає, що листи з погрозами він знаходив на подвір'ї свого власного будинку. Під час протоколу (від 21.02.2013 року. арк. 5) позивач не зміг відповісти на питання, яким чином представники руху «Талібан» підкидували листівки до його будинку, якщо їм невідомо місце проживання іноземця;

Після проведених інтерв'ю та анкетування у позивача не виявлено жодних ознак переслідування. Основною причиною неможливості повернення до Афганістану є власне небажання.

Надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійно його проживання наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Проживання родини позивача це підтверджує.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисник організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул (останнє місце проживання позивача) є задовільною.

Ситуація безпеки у м.Кабул оформлена посиланням: Назва статті: Ситуація безпеки у м.Кабул, доповідь Європейської мережі інформації по країнах походження, ЕСОІ: http://www.есоі.nеt/news/188769::afganistan/101.general-security-situation-in-afganistan-and-events-in-kabul.htm, Сайт: http://www.ecoi.net/ Дата: Останнє оновлення 04.05.2015; Автор: Узагальнена інформація з багатьох джерел, повний список за посиланням в назві статті.

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад;

За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, під час розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачами інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині їх особисто або членів їхньої сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками та визнала заяви позивачів такими, що не є ґрунтовними, тобто в іноземця відсутні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Суд встановивши під час офіційного з`ясування обставин справи відповідність оскаржуваного акту закону, на підставі положень ч.1 ст.162 КАС України, зобов`язаний винести постанову про відмову у задоволенні позовних вимог про його скасування та зобов'язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судові витрати розподілити у відповідності до ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №148-16 від 12.03.2016 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту постанови.

Головуючий суддя Єфіменко К.С.

Судді Левчук О.А.

Потоцька Н.В.