Справа № 820/2990/16
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 р.Справа № 820/2990/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Перцової Т.С. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

представників сторін: позивача - Шимка Ф.А., відповідача - Лук'янцева С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2016р. по справі № 820/2990/16

за позовом Приватного підприємства "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК"

до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Приватне підприємство "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК" (далі по тексту - позивач, ПП "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК") звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (далі по тексту - відповідач, Київська ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.05.2016 року № (форма "Р") Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області;

- судові витрати покласти на відповідача.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2016 року по справі № 820/2990/16 адміністративний позов Приватного підприємства "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК" до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення від 23.05.2016 року № (форма "Р") Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області.

Стягнуто на користь Приватного підприємства "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК" (місцезнаходження: 61070, м.Харків, провул. Лісопарківський 2-й, буд.8, кв.9, код ЄДРПОУ - 35588198) судовий збір у розмірі 10286 (десять тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 72 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (місцезнаходження: 61002, м.Харків, вул. Чернишевська, буд.41, ).

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2016 року по справі № 820/2990/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПП "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК" відмовити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі та у судовому засіданні посилається на обґрунтованість висновків акта перевірки № 1074/20-31-14-02-07/35588198 від 10.05.2016 року, яким встановлено порушення приписів п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.1, п.198.3 п.198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755 - ІV (із змінами і доповненнями), в результаті чого занижено податок на додану вартість до сплати на загальну суму 457187 грн., в тому числі по періодах: за лютий 2015 року - 185452 грн., березень 2015 року - 62077 грн., квітень 2015 року - 149930 грн. та червень 2015 року в сумі 59728 грн.. Стверджує, що під час перевірки була досліджена вся наявна податкова інформація з контрагентами позивача - ТОВ "РУМ ПЛЮС" та ТОВ "ЛАКО СЕРВІС". А відтак, стверджує, що податкове повідомлення-рішення від 23.05.2016 року № є обґрунтованим та правомірним та не вбачає підстав для його скасування, а рішення суду першої інстанції вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач, у надісланих запереченнях на апеляційну скаргу та у судовому засіданні, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема, посилаючись на те, що на підставі акта №1074/20-31-14-02-07/35588198 "Про результати виїзної позапланової документальної перевірки ПП "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК" (податковий номер 35588198) з питань правильності визначення повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період з 01.02.2015 року по 30.04.2015 року по взаємовідносинах з ТОВ "РУМ ПЛЮС" (податковий номер 39330368) та по взаємовідносинах з ТОВ "ЛАКО СЕРВІС" (податковий номер 39728264) за період з 01.06.2015 року по 30.06.2015 року", відповідачем безпідставно були зроблені висновки про порушення позивачем п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.1, п.198.3 п.198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755 - ІV (із змінами і доповненнями), а також неправомірно прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 23.05.2016 року № .

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач - ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК", пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації, набув правового статусу суб'єкта господарювання - юридичної особи, включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 23.11.2007 року, код - 35588198. (т.1, а.с.210-216).

Як платник податків ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК" перебуває на обліку в Київській ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

На підставі наказу від 19.04.2016 року № 224, виданого ОДПІ у Київському районі м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області, відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК", податковий номер 35588198, з питань правильності визначення повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період з 01.02.2015 року по 30.04.2015 року по взаємовідносинах з ТОВ "РУМ ПЛЮС" (податковий номер 39330368) та по взаємовідносинах з ТОВ "ЛАКО СЕРВІС" (податковий номер 39728264) та в подальшому по ланцюгу постачання, за результатами якої складений акт №1074/20-31-14-02-07/35588198 від 10.05.2016 року. (т.1, а.с.15-61).

За висновками перевірки, позивачем - ПП "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК", порушено п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.1, п.198.3 п.198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755 - ІV (із змінами і доповненнями), внаслідок чого підприємством занижено податок на додану вартість до сплати на загальну суму 457187 грн., в тому числі по періодах: за лютий 2015 року - 185452 грн., березень 2015 року - 62077 грн., квітень 2015 року - 149930 грн. та червень 2015 року в сумі 59728 грн..

На підставі вказаного акту перевірки, Київською об'єднаною державною податковою інспекцією м.Харкова Головного управління ДФС у Харківській області прийнято спірне податкове повідомлення-рішення від 23.05.2016 року № , яким ПП "ТОРГОВИЙ БУДИНОК "ЛЕЙБЛ ПАК" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 685780,50 грн., з яких 457187,0 грн. - основний платіж, 228593,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції. (т.1, а.с.14).

Позивач, не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, оскаржив його до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при винесенні вказаного податкового повідомлення-рішення діяв не в межах наданих повноважень та не у спосіб, передбачений Конституцією та Законами України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення став висновок посадових осіб податкового органу про порушення позивачем п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.1, п.198.3 п.198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755 - ІV (із змінами і доповненнями), внаслідок чого підприємством занижено податок на додану вартість до сплати на загальну суму 457187 грн., в тому числі по періодах: за лютий 2015 р. - 185452 грн., березень 2015 р. - 62077 грн., квітень 2015 р. - 149930 грн. та червень 2015 року в сумі 59728 грн.

Розділ V Податкового кодексу України визначає платників податку на додану вартість, об'єкт оподаткування, дату виникнення податкових зобов'язань, порядок визначення бази оподаткування, розміри ставок податку, порядок визначення суми податку та строки проведення розрахунків тощо.

Відповідно до вимог статті 185.1 Податкового Кодексу України, об'єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт);

г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт);

ґ) з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України;

д) з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Згідно зі статтею 187.1 Податкового Кодексу України, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Правовідносини щодо формування платником податків податкового кредиту з ПДВ з 01 січня 2011 року врегульовано статтею 198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового Кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового Кодексу України).

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового Кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пункт 201.7 статті 201 Податкового кодексу України).

Вимоги до оформлення податкової накладної передбачено пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), згідно з яким платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: порядковий номер податкової накладної; дата виписування податкової накладної; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціна постачання без урахування податку; ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; вид цивільно-правового договору.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Відповідно до п. 201.8 ст. 201 Податкового кодексу України, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК України. Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на формування податкового кредиту із сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг) платник повинен мати податкові накладні, первинні бухгалтерські документи, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначені для використання у власній господарській діяльності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вимоги щодо документального забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року № 996- ХIV та Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів від 24.05.95р. №88 (зареєстровано в Мін'юсті України 05.06.1995 року №168/704) (далі по тексту - Закон № 996- ХIV).

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частини другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

У відповідності до п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Мінфіну України від 24.05.95р. №88, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно з п. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні", первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання суті над формою, тобто операції обліковуються відповідно до їх суті, а не лише з урахуванням юридичної форми. Таким чином, господарська операція, яка не відбулась, не може бути об'єктом оподаткування.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції (аналогічні позиції викладалися Вищим адміністративним судом у листах від 02.06.2011 року, № 742/11/13-11 та від 01.11.2011 року № 1936/11/13 - 11).

З аналізу вказаних норм можна дійти висновку, що податкові наслідки у вигляді права на формування податкового кредиту є правомірними лише за умови реального виконання господарської операції та наявності належним чином оформлених первинних документів, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач у перевіреному періоді мав господарські взаємовідносини з ТОВ "РУМ ПЛЮС" ().

Так, на підставі договору поставки № від 17.02.2015 року, укладеного між ПП "Торговий будинок "ЛЕЙБЛ ПАК" (покупець) та ТОВ "РУМ ПЛЮС," (постачальник), постачальник зобов'язується систематично поставляти покупцю визначений цим договором товар (плівку самоклейну), а покупець зобов'язується приймати названий товар та оплачувати його. (т.1, а.с.76-78).

Відповідно до пункту 2.1 вищевказаного договору, асортимент товару, що є предметом поставки за цим договором, зазначається у специфікації, яка додається до договору. (т.1, а.с.79-93).

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій за правочином платник податків надано складені контрагентом:

- копії видаткових накладних: № 170298 від 17.02.2015 року на суму 226800,00 грн. (у т.ч. ПДВ 37800,00 грн.), №190298 від 19.02.2015 року на суму 221760,00 грн. (у т.ч. ПДВ 36960,00 грн.); №230298 від 23.02.2015 року на суму 267180,00 грн. (у т.ч. ПДВ 44530,00 грн.); №240298 від 24.02.2015 року на суму 220500,00 грн. (у т.ч. ПДВ 36750,00 грн.); №250298 від 25.02.2015 року на суму 176472,00 грн. (у т.ч. ПДВ 29412,00 грн.); №130398 від 13.03.2015 року на суму 78912,00 грн. (у т.ч. ПДВ 13152,00 грн.); №180398 від 18.03.2015 року на суму 90576,00 грн. (у т.ч. ПДВ 15096,00 грн.); №270398 від 27.03.2015 року на суму 105030,00 грн. (у т.ч. ПДВ 17505,00 грн.); №310398 від 31.03.2015 року на суму 97944,00 грн. (у т.ч. ПДВ 16324,00 грн.); №200498 від 20.04.2015 року на суму 135660,00 грн. (у т.ч. ПДВ 22610,00 грн.); №220498 від 22.04.2015 року на суму 169689,60 грн. (у т.ч. ПДВ 28281,60 грн.); №240498 від 24.04.2015 року на суму 150336,00 грн. (у т.ч. ПДВ 25056,00 грн.); №270498 від 27.04.2015 року на суму 179776,80 грн. (у т.ч. ПДВ 29962,80 грн.); №280498 від 28.04.2015 року на суму 135638,40 грн. (у т.ч. ПДВ 22606,40 грн.); №300498 від 30.04.2015 року на суму 128481,60 грн. (у т.ч. ПДВ 21413,60 грн.); (т.1, а.с.94, 97, 100, 103, 106, 109, 115, 118, 121, 124, 127, 130, 133, 136);

- копії податкових накладних: №217007 від 17.02.2015 року на 226800,00 грн. (у т.ч. ПДВ 37800,00 грн.), №219012 від 19.02.2015 року на суму 221760,00 грн. (у т.ч. ПДВ 36960,00 грн.); №223010 від 23.02.2015 року на суму 267180,00 грн. (у т.ч. ПДВ 44530,00 грн.); №224007 від 24.02.2015 року на суму 220500,00 грн. (у т.ч. ПДВ 36750,00 грн.); №225011 від 25.02.2015 року на суму 176472,00 грн. (у т.ч. ПДВ 29412,00 грн.); №313011 від 13.03.2015 року на суму 78912,00 грн. (у т.ч. ПДВ 13152,00 грн.); №318012 від 18.03.2015 року на суму 90576,00 грн. (у т.ч. ПДВ 15096,00 грн.); №327018 від 27.03.2015року на суму 105030,00 грн. (у т.ч. ПДВ 17505,00 грн.); №331022 від 31.03.2015 року на суму 97944,00 грн. (у т.ч. ПДВ 16324,00 грн.); №420024 від 20.04.2015 року на суму 135660,00 грн. (у т.ч. ПДВ 22610,00 грн.); №422014 від 22.04.2015 року на суму 169689,60 грн. (у т.ч. ПДВ 28281,60 грн.); №424026 від 24.04.2015 року на суму 150336,00 грн. (у т.ч. ПДВ 25056,00 грн.); №427014 від 27.04.2015 року на суму 179776,80 грн. (у т.ч. ПДВ 29962,80 грн.); №428006 від 28.04.2015 року на суму 135638,40 грн. (у т.ч. ПДВ 22606,40 грн.); №430015 від 30.04.2015 року на суму 128481,60 грн. (у т.ч. ПДВ 21413,60 грн.); (т.1, а.с.139-153);

- копії товаро-транспортних накладних: №170298 від 17.02.2015 року на суму 226800,00 грн., №190298 від 19.02.2015 року на суму 221760,00 грн., №230298 від 23.02.2015 року на суму 267180,00 грн., №240298 від 24.02.2015 року на суму 220500,00 грн., №250298 від 25.02.2015 року на суму 176472,00 грн., №130398 від 13.03.2015 року на суму 78912,00 грн., №180398 від 18.03.2015 року на суму 90576,00 грн., №270398 від 27.03.2015 року на суму 105030,00 грн., №310398 від 31.03.2015 року на суму 97944,00 грн., №200498 від 20.04.2015 року на суму 135660,00 грн., №220498 від 22.04.2015 року на суму 169689,60 грн., №240498 від 24.04.2015 року на суму 150336,00 грн., №270498 від 27.04.2015 року на суму 179776,80 грн., №280498 від 28.04.2015 року на суму 135638,40 грн., №300498 від 30.04.2015 року на суму 128481,60 грн. (т.1, а.с.95-96, 98-99, 101-102, 104-105, 107-108, 110-111, 113-114, 116-117, 119-120, 122-123, 125-126, 128-129, 131-132, 134-135, 137-138).

Матеріалами справи встановлено, що 11.06.2015 року між ПП "ЛЕЙБЛ ПАК" та ТОВ "ЛАКО СЕРВІС" укладено договір поставки №, за умовами якого постачальник (ТОВ "ЛАКО СЕРВІС") зобов'язується систематично поставляти покупцю (ПП "ЛЕЙБЛ ПАК") визначений цим договором товар (плівку самоклейну), а покупець зобов'язується приймати названий товар та оплачувати його. (т.1, а.с.168-170).

Відповідно до пункту 2.1 вищевказаного договору, асортимент товару, що є предметом поставки за цим договором, зазначається у специфікації, яка додається до договору. (т.1, а.с.171-173).

На підтвердження реальності вчинення господарської операції представник позивача надав суду копії:

- видаткових накладних: №120698 від 12.06.2015 року на суму 112200,00 грн. (у т.ч. ПДВ 18700,00 грн.), №150698 від 15.06.2015 року на суму 108900,00 грн. (у т.ч. ПДВ 18150,00 грн.), №170698 від 17.06.2015 року на суму 137268,00 грн. (у т.ч. ПДВ 22878,00 грн.), (т.1, а.с.174, 177, 180);

- товаро-транспортних накладних: №120698 від 12.06.2015 року на суму 112200,00 грн., №150698 від 15.06.2015 року на суму 108900,00 грн., №170698 від 17.06.2015 року на суму 137268,00 грн. (т.1, а.с.175-176, 178-179, 181-182);

- податкових накладних: №612001 від 12.06.2015 року на суму 112200,00 грн. (у т.ч. ПДВ 18700,00 грн.), №615003 від 15.06.2016 року на суму 108900,00 грн. (у т.ч. ПДВ 18150,00 грн.), №617002 від 17.06.2016 року на суму 137268,00 грн. (у т.ч. ПДВ 22878,00 грн.). (т.1, а.с.183-185).

Колегія суддів вказує на те, що укладені між позивачем та ТОВ "РУМ ПЛЮС", ТОВ "ЛАКО СЕРВІС" договори містять положення щодо предмету, вартості робіт і порядку розрахунків, порядку здачі та приймання робіт, відповідальності сторін, інших умов, термінів дії договорів та юридичних адрес сторін, що свідчить про наявність наміру щодо настання реальних наслідків в момент укладення договору, оскільки, укладаючи угоду, сторони домовлялися щодо істотних умов правочину.

Для бухгалтерського обліку, що базується на безперервному документуванні всіх здійснюваних господарських операцій, первинні документи є документальними, що підтверджують отримання товарно-матеріальних цінностей від постачальника. Такі документи у свою чергу є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських регістрів.

Оцінивши перелічені первинні документи за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів вказує на те, що зміст оглянутих документів містить назву документа (форми), дату та місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції, первинні документи виписані реально існуючими суб'єктами права.

Крім того, з наявних в матеріалах справи копій вищезазначених первинних документів вбачається, що останні оформлені у відповідності до вимог ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704), а податкові накладні згідно з нормами п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України. Вищевказані документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 2.4 Положення № 88 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак, є належними та допустимими доказами реальності вчинення господарських операцій.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами, як таких, що повністю підтверджені належним чином оформленими первинними документами.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу не те, що відповідачем а ні в акті перевірки, а ні під час судового розгляду справи не ставиться під сумнів факт наявності товарів, придбаних ПП "ТОРГОВИЙ БУДИНОК"ЛЕЙБЛ ПАК" у його контрагентів. Податкові зобов'язання, що сплачені позивачем у визначений період у зв'язку з реалізацією готової продукції зараховані та порушень саме в згаданих питаннях не встановлено. Разом з цим, відповідач стверджує, що господарські операції з поставки товарів фактично не відбувалися.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо недостовірності внесення позивачем даних до податкової декларації з податку на додану вартість за результатами вчинених господарських операцій з ТОВ "РУМ ПЛЮС", з підстав відсутності повноважень директора ТОВ "РУМ ПЛЮС" ОСОБА_3 на підпис будь-яких документів фінансової та бухгалтерської звітності вказаного підприємства, оскільки, даний факт не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовується наявними в матеріалах справи витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1, а.с.154-159, 160-165).

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що в основу висновку податкового органу про відсутність реального вчинення господарських операцій між позивачем та ТОВ "ЛАКО СЕРВІС" покладено відомості, викладені у службовому листі оперативного управління Кіровоградської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області №259/11-23-07-06 від 22.02.2016 року щодо незнаходження ТОВ "ЛАКО СЕРВІС" () за податковою адресою.

Статтею 16 Податкового кодексу України передбачено, що особами, відповідальними за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, за нарахування, утримання та сплату (перерахування) податку до бюджету, та за повноту та своєчасність його внесення до бюджету є платники податку. Згідно п. 36.5 ст. 36 Податкового кодексу України, відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків.

При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Вищевказана позиція суду узгоджується із рішенням Верховного Суду України від 31 січня 2011 року по справі №21-42а10 від 14 жовтня 2014 року у справі № 21-318а14, з якого вбачається, що виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства та сплатою податку до бюджету іншими суб'єктами господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо декларування чи сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні підтвердження його розміру. Платник податку не повинен відповідати за наслідки невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню.

Крім того, такий висновок відповідає практиці Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03), Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Слід зазначити, що в силу приписів ч.4 ст.70 КАС України, Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок (затвердженого постановою КМУ від 27.12.2010 року №1232; далі за текстом - Порядок №1232), а також Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства (затверджено наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.01.2011р. за №34/18772; далі за текстом - Порядок №984) отримання податковим органом акту перевірки чи довідки зустрічної звірки, в котрих викладені висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону.

Також, колегія суддів вказує на те, що чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб.

Так, статтею 198 Податкового кодексу України не встановлено обмежень щодо включення до складу податкового кредиту сум ПДВ по товарах, послугах отриманих від продавця, в разі порушення ним умов податкового законодавства, за умови, що такий продавець зареєстрований платником податку на додану вартість, за наявності належним чином оформлених податкових накладних, та за наявності фактичного здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини другої статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому позивач не повинен нести відповідальність за господарську діяльність своїх контрагентів.

Також, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Слід зазначити, що обов'язок контролю за правильністю нарахування та сплати податку на додану вартість покладаються на відповідача, а не на позивача, у зв'язку з чим відсутні підстави для позбавлення позивача права на податковий кредит через можливі порушення податкового законодавства постачальниками товарів (послуг).

Таким чином, колегія суддів вказує на те, що кожен платник податку несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Лише достовірне встановлення в ході судового розгляду на підставі належних доказів факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на включення витрат до складу валових та для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем а ні до суду першої інстанції , а ні до суду апеляційної інстанції не надано жодних належних та допустимих доказів та не зазначено обставин, які б ставили під сумнів фактичне здійснення операцій між позивачем та його контрагентами. Крім того, не надано доказів, які б підтверджували, що зміст угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договору або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.

Разом з тим, наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в Державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду апеляційної інстанції відповідачем не надано, а колегією суддів при виконанні вимог ст.11 КАС України не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє наведені доводи відповідача та вказує на реальність спірних господарських операцій між позивачем у період, що перевірявся, повністю підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 23.05.2016 року № , діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч.3 ст.2 КАС України, а отже, наявні підстави для скасування даного податкового повідомлення-рішення.

У відповідності до ст. 159 КАС України, судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2016 року по справі № 820/2990/16 відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2016р. по справі № 820/2990/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Жигилій С.П.
Судді Перцова Т.С. Спаскін О.А.
Повний текст ухвали виготовлений 27.09.2016 р.