Справа № 2а-7405/11/1370
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2011-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2011 р. № 2а-7405/11/1370

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Гулкевич І.З.

за участю секретаря Галійчук А.В.

за участю представників сторін

від позивача ОСОБА_1,

від відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВІТОВИР»до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення №/0 від 28.01.2011 р., -

< Текст >
< Текст >
< Текст >

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СВІТОВИР»звернулося у Львівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова про скасування податкового повідомлення-рішення №/0 від 28.01.2011 р.

Позовні вимоги позивача ґрунтуються на тому, що зазначене податкове повідомлення-рішення винесене на підставі помилкового висновку акту перевірки про відсутність у позивача права на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту. При цьому, позивач посилається на те, що податковий кредит позивача підтверджений податковими накладними, виписаними платником податку на додану вартість. Також, позивач стверджує, що реальність господарських операцій з контрагентом підтверджується первинними бухгалтерськими документами

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Відповідачем позовні вимоги заперечуються з огляду на те, що проведеною перевіркою було встановлено порушення позивачем п.1.3., п.1.7. ст.1, п.п.7.2.4. п. 7.2., п.п. 7.4.1, п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість всього в сумі 12500,00 грн. у тому числі за квітень 2009 р. в сумі 12500,00 грн.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у запереченнях на позов.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

У період з 29.12.2010 р. по 13.01.2011 р. Державною податковою інспекцією у Личаківському районі м. Львова було проведено позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «СВІТОВИР»з питань взаємовідносин та взаєморозрахунків з Товариством з обмеженою відповідальністю «С.Дж.Р.Груп»() за період з 01.08.2008 р. по 31.05.2010 р., за результатами якої складено акт про результати позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «СВІТОВИР»з питань взаємовідносин та взаєморозрахунків з Товариством з обмеженою відповідальністю «С.Дж.Р.Груп»() за період з 01.08.2008 р. по 31.05.2010 р. (далі акт перевірки).

На підставі акту перевірки ДПІ у Личаківському районі м. Львова було прийнято податкове повідомлення-рішення №/0 від 28.01.2011 р., яким позивачу визначено податкові зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 15625,00 грн., з яких 12500,00 грн. - основного платежу та 3125,00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій.

Прийняття даного повідомлення - рішення мотивовано висновками акту перевірки про порушення позивачем п.1.3., п.1.7. ст.1, п.п.7.2.4. п. 7.2., п.п. 7.4.1, п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість всього в сумі 12500,00 грн. у тому числі за квітень 2009 р. в сумі 12500,00 грн.

Зокрема, в ході перевірки було встановлено, що позивачем до складу податкового кредиту віднесено суми податку на додану вартість на підставі податкової накладної, виписаної ТзОВ «С.Дж.Р.Груп».

Актом перевірки встановлено, що ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»на підставі договору про виконання проекту №02/04/09/1 від 02.04.2009 р., акту надання-приймання послуг від 28.04.2009 р., податкової накладної від 28.04.2009 р. №2723 на загальну суму 75000,00 грн., в тому числі ПДВ - 12500,00 грн. виконало за замовленням позивача проект на «Зовнішнє електропостачання зерносушильного комплексу Львівська обл., Буський район, смт. Красне, вул. Колеси, 9».

Згідно акту перевірки, відповідачем зроблений висновок, про неможливість здійснення господарської діяльності між позивачем та ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»за період квітень 2009 року, оскільки за даними податкової звітності, наданої ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»до ДПІ у Печерському районі м. Києва, у ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»відсутні основні засоби, трудові ресурси, виробниче обладнання, транспортне та торгівельне обладнання, сировина, матеріали для здійснення основного виду діяльності, за юридичною та фактичною адресою товариство не знаходиться, відносно керівника, який одночасно є засновником ТзОВ «С.Дж.Р.Груп», порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст.191 Кримінального кодексу України, який пояснив на досудовому слідстві, що зареєстрував ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»на своє імя за грошові кошти, і насправді не має ніякого відношення до зазначеного товариства. Отже, відповідач в акті перевірки зазначає, що фінансово-господарська діяльність ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»здійснюється поза межами правового поля, що у свою чергу, на думку відповідача, свідчить про не набуття належним чином цивільної праводієзданості ТзОВ «С.Дж.Р.Груп», а тому фінансово-господарські відносини між позивачем та ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»є фіктивним правочинами, та такими, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами (ст. 234 Цивільного кодексу України). Таким чином, відповідач вважає, що ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»провадило діяльність, спрямовану на здійснення операцій, повязаних з наданням податкової вигоди, а тому правочини між позивачем та ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»є фіктивними та нікчемними в силу ч. 1 ст. 203, ч.1, ч.2 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ч.2 ст. 228, ст. 234 Цивільного кодексу України.

На підставі викладеного, актом перевірки сформульовано висновок, що податкова накладна, виписана ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»не може бути підставою для віднесення сум податку, сплаченого вказаному товариству, до податкового кредиту.

Судом встановлено, що між позивачем та ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»було укладено договір №02/04/09/1 від 02.04.2009 року. Відповідно до умов зазначеного договору ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»зобовязалося виконати роботи з проекту «Зовнішнє електропостачання зерносушильного комплексу Львівська обл., Буський район, смт. Красне, вул. Колеси, 9», а позивач зобовязався оплатити роботи на підставі актів виконаних робіт. На виконання умов вказаного договору ТзОВ «С.Дж.Р.Груп» виконало роботи з проекту «Зовнішнє електропостачання зерносушильного комплексу Львівська обл., Буський район, смт. Красне, вул. Колеси, 9» на загальну суму 75000,00 грн. в тому числі ПДВ 12500,00 грн., що підтверджується актом надання-приймання послуг від 28.04.2009 р. та податковою накладною №2723 від 28.04.2009 р. на загальну суму з ПДВ 75000,00 грн., в тому числі ПДВ 12500,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було перераховано на користь ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»грошові кошти за виконані роботи на загальну суму 50000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 24.09.2009 р. та платіжним дорученням від 29.09.2009 р.

Враховуючи викладене, не находять свого підтвердження доводи ДПІ у Личаківському районі м. Львова щодо заниження позивачем податку на додану вартість всього в сумі 12500,00 грн. у тому числі за квітень 2009 р. в сумі 12500,00 грн., чим порушено п.1.3., п.1.7. ст.1, п.п.7.2.4. п. 7.2., п.п. 7.4.1, п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997р. за №168/97-ВР, в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Згідно вимог підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»№168/97-ВР від 03.04.1997р., право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 цього пункту в тій самій редакції, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Оскільки, матеріали справи містять податкову накладну, надану позивачу його контрагентом - ТзОВ «С.Дж.Р.Груп», відповідачем в акті перевірки не зазначено жодних посилань щодо анулювання свідоцтва платника ПДВ ТзОВ «С.Дж.Р.Груп» на період укладання та виконання вищезазначеного договору, судом вбачаються неправомірними посилання відповідача, викладені в акті перевірки.

Виходячи із приписів підпункту 7.4.5 пункту 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», тільки відсутність податкової накладної безспірно позбавляє платника податку права на включення до податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум податків у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг).

Така ж позиція викладена в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17.06.2009 р. у справі № К-17752/07 за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Донецька на постанову господарського суду Донецької області від 17.04.2007 р. та ухвалу Донецького апеляційного господарського суду від 31.07.2007 р. у справі N 34/385а(22-а-965/07) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю »до Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Донецька про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, відповідно до якої Вищим адміністративним судом України зазначено, що виходячи із приписів п. п. 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.97 р. № 168/97-ВР (із змінами та доповненнями), тільки відсутність податкової накладної (митної декларації чи іншого подібного документа згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту) безспірно позбавляє платника податку права на включення до податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум податків у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг).

Суд констатує, що висновки відповідача про те, що господарські операції позивача з його контрагентом - ТзОВ «С.Дж.Р.Груп», є нікчемними, зокрема, що вони укладені без мети настання реальних наслідків, спростовуються матеріалами справи.

Статтею 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, яке не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 5 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, необхідними умовами для визнання угоди недійсною є її укладення з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення про визнання угоди недійсною необхідно встановлювати, у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін угоди і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін угоди у формі умислу.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона) усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Для визнання зобов'язання вчиненим з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, закон вимагає наявність наступних умов: вина фізичних осіб, які підписували договір, що проявляється у формі умислу, який спрямований на приховування доходів від оподаткування; такий умисел повинен виникнути до моменту укладення договору; мета укладення такого договору - приховування доходів від оподаткування. Відсутність хоча б однієї з них не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялось з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави.

Судом не вбачається належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладаючи договір, позивач та його контрагент - ТзОВ «С.Дж.Р.Груп» діяли з метою, яка суперечила б інтересам держави та суспільства. Навпаки, факти (фактичне виконання договору, його оплата і т. ін.) свідчать про те, що сторони в межах взятих на себе зобов'язань, виконали умови договору.

Також суд не може погодитись з твердженням відповідача про те, що наявністю фіктивності правочину є відсутність у контрагента позивача адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобовязань по укладених угодах та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобовязань, оскільки, в чинному законодавстві України відсутні посилання на те, що для здійснення основного виду діяльності необхідно мати вище перелічені ресурси, натомість однією з головних умов здійснення підприємницької діяльності є державна реєстрація підприємництва, а контрагента позивача - ТзОВ «С.Дж.Р.Груп» зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що не спростовується відповідачем та підтверджується результатами перевірки ДПІ у Печерському районі м. Києва, за результатами якої складено акт від 14.10.2010 року №823/23-10/34981754 про результати документальної невиїзної перевірки ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.08.2008 р. по 31.05.2010 р., який наявний в матеріалах справи.

Крім того, погодитись з твердженням відповідача про фіктивний характер вищевказаних угод не можна, оскільки згідно ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо навіть одна із сторін намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається і не може бути визнаний фіктивним.

Суд також звертає увагу на те, що як на час укладення вищевказаного договору між позивачем та ТзОВ «С.Дж.Р.Груп», так і під час його виконання, сторони були належним чином зареєстрованими та були платниками податку на додану вартість, ні установчі документи контрагента позивача, ні його свідоцтво про реєстрацію платниками податку на додану вартість не визнані в установленому порядку недійсними.

Також суд не погоджується з доводами відповідача щодо нікчемного характеру правочинів, так як цивільне законодавство України ґрунтується на визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (чи утриматися від укладення договору) та визначати їх зміст за власним розсудом відповідно досягнутої з контрагентом домовленості, тобто свобода договору, яка закріплена у п. 3 ст. 3 Цивільного кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що згідно статті 6 цього Кодексу сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог чинного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

При дослідженні договору, укладеного між позивачем та його контрагентом - ТзОВ «С.Дж.Р.Груп»вбачається, що його зміст становлять погоджені ними умови, які є обов'язковими, визначені відповідно до актів цивільного законодавства, що цілком відповідає приписам ст.628 Цивільного кодексу України.

Відповідачем не обґрунтовано, у чому саме полягає протиправний характер вищевказаного договору і в чому полягає порушення інтересів держави і суспільства, та чим саме порушено публічний порядок при його укладанні.

Відповідач безпідставно та необґрунтовано посилається на ч.1, ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України, згідно якої визнання судом недійсним правочину, який учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, не вимагається, оскільки відповідачем не проаналізовано положення ст.203 Цивільного кодексу України, згідно якої підставою для визнання правочину недійсним є недотримання в момент його здійснення стороною вимог правомірності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. А тому суд вважає, що Відповідач не надав доказів порушення вимог закону при укладанні зазначеного договору з боку позивача та його контрагента.

Причиною цього є помилкове трактування відповідачем ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і що у такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, а отже саме за таких обставин податковий орган має право визнати правочин недійсним.

За приписами ж ст.215 Цивільного кодексу України нікчемність правочину дозволяє сторонам, які уклали договір, без звернення до суду відмовитися від виконання правочину, а також без жодного доведення його недійсності вимагати від суду примусового вживання правових наслідків нікчемності правочину від іншої сторони.

Відповідачем не враховано також те, що за загальним правилом ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України містить загальні правила про недійсні правочини - це правочини, які не створюють тих наслідків, на які вони направлені (ч. 1 ст.216 ЦКУ), при цьому поділяє їх на два види: нікчемні (ч. 2 ст.215 ЦКУ) та оспорювані (ч. 3 ст. 215 ЦКУ), принципова відмінність між яким полягає в тому, що нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а оспорюваний стає недійсним внаслідок прийняття судового рішення, яке має зворотну силу у часі, що передбачено ст.236 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

До угод, що підпадають під ознаки угоди, яка суперечить інтересам держави і суспільства, належать, зокрема угоди, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами, на придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обіг яких обмежено, на приховування підприємствами, установами, організаціями чи громадянами, які набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, від оподаткування доходів або використання майна, що знаходиться у їх власності (користуванні), - шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян. Відповідачем не надано доказів, а отже судом не може бути встановлено, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угод між позивачем та його контрагентами, вину сторін у формі умислу.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової особи або іншої фізичної особи, що підписала угоду від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Також відповідачем не надано доказів та не доведено відсутність волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах, зокрема, правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК України); обману (ст. 230 ЦК України); насильства (ст. 231 ЦК України); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232 ЦК України).

Відповідно до статей 229 - 233 Цивільного кодексу України правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Будь-яких доказів вищезазначеного відповідачем до суду не надано.

Суд не погоджується з позицією відповідача про те, що визнаючи правочин нікчемним, він посилається на ст. 228 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. При цьому відповідач не доводів чим саме вищевказані укладені угоди порушують публічний порядок, яким чином вони були спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, або незаконне заволодіння ним.

Під час проведення перевірки та на час розгляду справи відповідачем не доведено, а судом не встановлено, що цивільна правоздатність та дієздатність позивача або його контрагента - ТзОВ «С.Дж.Р.Груп» на час укладання договору була обмежена рішенням будь-якого суду, чи підприємства не були зареєстровані у встановленому чинним законодавством порядку. Також в порядку, передбаченому чинним законодавством не надано суду судових рішень про визнання недійсними установчих документів на час укладання угод, чи будь-якого іншого рішення суду або іншого органу, до компетенції якого віднесено встановлення таких фактів.

Відповідно до ч.3 ст. 2 та до ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. А згідно ст. 86 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення №/0 від 28.01.2011 р. підлягає скасуванню, а отже позовні вимоги слід задовольнити повністю/

Керуючись ст.ст.7-14, 86, 143, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова №/0 від 28.01.2011 року.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 25 листопада 2011 року.

Суддя Гулкевич І.З.

З оригіналом згідно

Суддя Гулкевич І.З.