Справа № 591/2649/16-а
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 р. Справа № 591/2649/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 23.06.2016р. по справі № 591/2649/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області , Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Тимофєєвої Тетяни Іванівни , Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області

про визнання дій протиправними, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач), звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області (далі - відповідач 1), Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Тимофєєвої Тетяни Іванівни (відповідач 2), в якому просив суд:

- визнати незаконною та скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, винесену 23.05.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції в Сумській області Тимофєєвою Т.І. ВП№51183390.

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції в Сумській області вчинити відповідні дії, спрямовані на виконання постанови Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05.03.2008 року у справі № 2-а-15/2008 р. про стягнення на користь ОСОБА_1 з Управління праці та соціального захисту населення Охтирської міської ради 1770 грн. недоплаченої щорічної разової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 23.06.2016 р. відмовлено у задоволенні адміністративного позову за необґрунтованістю вимог.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування фактичних обставин справи.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.07.2016 року залучено Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області до участі у справі в якості відповідача.

Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідачів надав відгук на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, справу розглядати за його відсутності.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 22.09.2016 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що 25 березня 2008 року Охтирським міськрайонним судом Сумської області у справі №2-а-15/2008 р. виданий виконавчий лист про стягнення 1770 грн. на користь ОСОБА_1 з Управління праці та соціального захисту населення виконкому Охтирської міської ради на відшкодування недоплаченої щорічної разової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Вказаний виконавчий лист був пред'явлений стягувачем для примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області, але постановою державного виконавця вказаного ВДВС від 23.05.2016 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження з тих підстав, що судові рішення про стягнення грошових коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Не погодившись з такими діями (бездіяльністю) відповідачів та прийнятою постановою від 23.05.2016 р, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції погодився з доводами відповідачів про те, що державним виконавцем було обґрунтовано відмовлено позивачу у відкритті виконавчого провадження, оскільки всі виконавчі документи про стягнення коштів з державного органу підлягають виконанню Державною казначейською службою України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження визначено як завершальну стадію судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються органами доходів і зборів, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. Рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Органи, установи, організації та особи, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не є органами примусового виконання, крім органів та посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності .

Відповідно до частини першої ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 1 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Перелік випадків відмови у відкритті провадження визначений статтею 26 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до приписів ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; 61) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

В ході судового розгляду справи встановлено, що виконавчий документ відповідає вимогам, передбаченим Законом України "Про виконавче провадження", строк пред'явлення такого документа до виконання не закінчився, він пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. В свою чергу, доказів наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження, відповідачами не надано.

Доводи відповідачів та суду першої інстанції про те, що державним виконавцем було обґрунтовано відмовлено позивачу у відкритті виконавчого провадження, оскільки всі виконавчі документи про стягнення коштів з державного органу підлягають виконанню Державною казначейською службою України, колегією суддів не приймаються до уваги з огляду на таке.

01.01.2013р. набрав чинності Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.

Згідно з приписами ст.3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Проте, приписами п.3 Прикінцевих та Перехідних положень вказаного Закону визначено, що виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Як встановлено в ході розгляду справи, виконавчий лист по справі № 2-а-15/2008 видано судом 25.03.2008р., тобто до набрання чинності Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а тому у державного виконавця були всі законні підстави для відкриття виконавчого провадження.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними ВАСУ в ухвалі від 06.10.2015р. по справі № 733/569/14-а.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог щодо скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, винесеної 23.05.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції в Сумській області Тимофєєвою Т.І. ВП№51183390, а тому постанова суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зазначеної частини позовних вимог підлягає скасуванню.

Щодо вимог позивача про зобов'язання Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції в Сумській області вчинити відповідні дії, спрямовані на виконання постанови Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05.03.2008 року у справі № 2-а-15/2008 р. про стягнення на користь ОСОБА_1 з Управління праці та соціального захисту населення Охтирської міської ради 1770 грн. недоплаченої щорічної разової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", колегія суддів зауважує на таке.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (ч.1, ч.2 ст.11 Закону №606-ХІV).

У статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" визначені підстави для відкриття виконавчого провадження. Так, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання не може бути проведено без участі боржника, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Згідно з положеннями п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до чинного законодавства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналізуючи положення Закону України "Про виконавче провадження", саме орган державної виконавчої служби наділений певними правами та повноваженнями, відповідно до яких неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняє виконавчі дії по виконанню рішень суду, це є виключною компетенцією державного органу, а суд не має права підміняти собою державний орган.

Отже, задовольнивши вказані позовні вимоги, судом буде здійснено втручання у дискреційні повноваження органу державної виконавчої служби, як суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити на те, що належним способом захисту в даному випадку є скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, позовні вимоги у вищезазначеній частині не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, а тому дана постанова підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 23.06.2016р. по справі № 591/2649/16-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, винесену 23.05.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції в Сумській області Тимофєєвою Т.І. ВП №51183390.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Чалий І.С. Зеленський В.В.
Повний текст постанови виготовлений 27.09.2016 р.