Справа № 757/12319/16-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора патрульної служби роти № 10 батальйону №1 УПП в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Ковб Олександра Васильовича, третя особа - Департамент патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до інспектора патрульної служби роти № 10 батальйону №1 УПП в м. Києві ДПП лейтенанта поліції Ковб Олександра Васильовича, третя особа - Департамент патрульної поліції, в якому просить скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПСЗ № 007034 від 16.03.2016 та закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16.03.2016 інспектором патрульної служби роти № 10 батальйону №1 УПП в м. Києві ДПП лейтенантом поліції Ковб О.В. було складено постанову серії ПСЗ № 007034, відповідно до якої до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн. за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

У вказаній постанові зазначено, що 16.03.2016 о 17-00 год. позивач, керуючи транспортним засобом NISSAN ALMERA 1.6, д.н.з. НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 здійснив зупинку в зоні дії знаку 3.34 «Зупинка заборонена», чим порушив вимоги п. 15.9 Правил дорожнього руху.

Вважаючи вказану постанову у справі про адміністративне правопорушення протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мали значення для прийняття постанови.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов'язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з п. 8.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП України передбачена відповідальність, зокрема за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг.

Положеннями КУпАП визначено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Так, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ПДР зупинка транспортного засобу - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог Правил дорожнього руху (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

При цьому, вимушена зупинка - припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку, яка спричинена вантажем, який перевозиться, станом учасника дорожнього руху, появою перешкоди для руху.

Відповідно до пояснень позивача, 16.03.2016 о 16-45 год., проїжджаючи повз будинок АДРЕСА_2, він почув сторонній звук та відчув як під переднє колесо автомобіля потрапив сторонній предмет, тому дійсно здійснив вимушену зупинку свого автотранспорту в зоні дії знаку 3.34 «зупинка заборонена». За час його короткочасної відсутності (відносив бруківку до найближчого смітника), відповідач порахував його вимушену зупинку за адміністративне правопорушення та наклав адміністративне стягнення, не взявши до уваги усні пояснення.

Так, відповідачем не спростовано жодними належними доказами вказані твердження позивача. Крім того, з пояснень позивача вбачається, що він здійснив вимушену зупинку проїжджаючи повз будинок АДРЕСА_2. Разом з тим, в оскаржуваній постанові відповідача зазначено адресу АДРЕСА_1.

Крім того, як вбачається з постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ПСЗ № 007034 від 16.03.2016 позивач порушив вимоги п. 15.9 ПДР. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що п.15.9 ПДР складається з певного переліку порушень від «а» до «и».

Так, відповідно до п. 15.9 ПДР зупинка забороняється:

а) на залізничних переїздах;

б) на трамвайних коліях (крім випадків, обумовлених пунктом 15.8 цих Правил);

в) на естакадах, мостах, шляхопроводах і під ними, а також у тунелях;

г) на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі;

ґ) на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга;

д) у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м;

е) ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків;

є) ближче 10 м від позначеного місця виконання дорожніх робіт і в зоні їх виконання, де це створить перешкоди технологічним транспортним засобам, що працюють;

ж) у місцях, де буде неможливим зустрічний роз'їзд або об'їзд транспортного засобу, що зупинився;

з) у місцях, де транспортний засіб закриває від інших водіїв сигнали світлофора або дорожні знаки;

и) ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.

Разом з тим, інспектор, який складав даний протокол, зазначив лише загальне порушення п. 15.9 Правил дорожнього руху, але не конкретизував, яке саме порушення здійснив позивач.

Колегія суддів зазначає, що склад правопорушення повинен в собі містити: суб'єкт правопорушення, суб'єктивну сторону правопорушення, об'єкт правопорушення та об'єктивну сторону правопорушення. Відсутність одного із вищезазначених елементів в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не містить складу адміністративного правопорушення. З огляду на викладене, об'єктивна сторона правопорушення не є встановленою.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що інспектором було не належно складено оскаржувану постанову. Оскільки інспектор не конкретизував, який саме пункт, підпункт ПДР порушив позивач, то колегія суддів приходить до висновку про недоведеність відповідачем правильності прийняття оскаржуваної постанови. Дані обставини не були взяті судом першої інстанції до уваги.

Так, суб'єктом владних повноважень не було доведено обставини та не надано докази, які б мали значення для справи. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Суд не дослідив усіх передбачених нормою матеріального права юридичних (доказових) фактів, наявність чи відсутність яких впливає на остаточний результат справи, а керувався лише показаннями свідка, тобто судом першої інстанції було порушено правила оцінки доказів.

Інспектором, як суб'єктом владних повноважень, дії якого оскаржуються позивачем, суду не надано будь-яких доказів правомірності свого рішення про притягненню позивача до адміністративної відповідальності.

До суду були подані письмові заперечення проти адміністративного позову, проте вони містять лише опис обставин, і до них відповідачем не додано доказів.

Суд першої інстанції не надав відповідної оцінки наведеним обставинам, які дають підстави вважати, що ОСОБА_2 притягнутий до адміністративної відповідальності з порушенням вимог чинного законодавства.

Стаття 69 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно із ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому суд бере до уваги положення ч.2 ст.71 КАС України, згідно з якими в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, під час апеляційного розгляду справи колегія суддів, з метою забезпечення додержання вимог частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та всебічного, об'єктивного розгляду адміністративної справи, з'ясування обставин, що мають значення для вирішення адміністративної справи, ухвалила витребувати у відповідача відео запис з реєстраторів інспекторів щодо відеофіксування факту порушення позивачем вимоги п. 15.9 Правил дорожнього руху та направлено відповідачу відповідний запит.

Проте, відповідач, який є суб'єктом владних повноважень до суду не з'явився, та не виконав вимог суду апеляційної інстанції стосовно надання доказів.

За таких обставин, оцінивши надані докази, колегія суддів вважає, що відповідач не надав суду доказів правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП є безпідставним.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976р. №11 «Про судове рішення» ( із змінами та доповненнями) вказано, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 не надав належної правової оцінки обставинам справи, чим порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, оскаржувана постанова відповідача у справі про адміністративне правопорушення серії ПСЗ № 007034 від 16.03.2016 є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.

Адміністративні суди не наділені повноваженнями закривати провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) виносить постанову про закриття справи.

Суд не наділений повноваженнями щодо закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, оскільки вирішення спору із ухваленням судового рішення по суті позовних виключає можливість одночасного закриття провадження щодо тих самих вимог.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для задоволення адміністративного позову в частині позовних вимог про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Задоволення адміністративного позову ОСОБА_2 в іншій частині позовних вимог є достатнім способом захисту його прав та законних інтересів.

Відповідно до п. 1, 4 ч.1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, а постанова суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову інспектора патрульної служби роти № 10 батальйону №1 УПП в м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Ковб Олександра Васильовича у справі про адміністративне правопорушення серії ПСЗ № 007034 від 16 березня 2016 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Федотов І.В.

Губська Л.В.