Справа № 814/1133/16
Суддя: Марич Є. В.
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

22 вересня 2016 року Справа № 814/1133/16

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Марича Є.В. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, АДРЕСА_1

дотериторіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, вул. В.Морська, 41, м. Миколаїв, 54030

треті особи1: Державна судова адміністрація України, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601 2: Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, пр. Центральний (Леніна) 141-В, м. Миколаїв, 54055
прозобов'язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до територіального управління ДСА в Миколаївській області, за участю третіх осіб - Головного управління Державної казначейської служби в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України, про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 в повному обсязі з урахуванням премій, встановлених щомісячно відповідними наказами Березнегуватського районного суду Миколаївської області та усіх надбавок, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу:

- за період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р. включно відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про прокуратуру"),

- за період з 29.03.2015 р. по 08.09.2015 р. включно відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"),

- за період 09.09.2015 р. по 31.12.2015 р. виходячи з посадового окладу - 0,4 від місячного посадового окладу судді місцевого суду без 50-відсоткового зменшення, з врахуванням фактично виплаченої заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в період з 26.10.2014 р. по 08.09.2015 р. її заробітна плата нараховувалась, виходячи з посадового окладу в розмірі 1218,00 грн., а з 09.09.2015 р. по 31.12.2015 р. - 2067,00 грн., що не відповідає законодавству про оплату праці працівників апарату судів, а саме: абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України від 14.10.2014 р. № 1697-VІІ "Про прокуратуру" та абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України від 12.02.2015 р. № 192-VІІІ "Про забезпечення права на справедливий суд".

Представник відповідача з позовом не погодився, надав письмові заперечення, в обґрунтування яких посилався на відсутність законодавчого механізму реалізації норм ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру" та ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", так як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів". А відтак, відповідач стверджував про відсутність юридично обґрунтованих підстав нараховувати та виплачувати посадові оклади у розмірах інших, ніж це передбачено Додатком 47 постанови № 268, оскільки нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснюється лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет.

Третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в Миколаївській області надіслала письмові пояснення, в яких підтримала заперечення відповідача (а. с. 33-35).

Справу розглянуто в порядку письмового провадження (ч. 6 ст. 128 КАС України).

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Позивач з 01.09.2003 р. працює на посаді старшого секретаря Березнегуватського районного суду Миколаївської області (а. с. 9-11). Вказана посада відповідала шостій категорії посад державних службовців.

У період з 26.10.2014 р. по 08.09.2015 р. заробітна плата, до складу якої також входили: доплата за ранг, надбавки за вислугу років та за високі досягнення у праці, премії (у разі встановлення), нараховувалась позивачу, виходячи з посадового окладу в розмірі 1218,00 грн., а з 09.09.2015 р. по 31.12.2015 р. - 2067,00 грн. (а. с. 17-19)

Спір між сторонами стосується саме правомірності нарахування позивачу посадового окладу та інших складових заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного штатним розписом суду, без урахування положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції законів України "Про прокуратуру" та "Про забезпечення права на справедливий суд".

Так, за приписами ст. 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ (чинного на момент виникнення та реалізації спірних правовідносин) оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Верховною Радою України 14.10.2014 р. прийнято Закон України "Про прокуратуру".

Згідно з п.п. 59 п. 5 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" вказаного Закону частину першу статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" доповнено абзацом другим такого змісту: "При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців".

Пунктом 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. визначено, що цей закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування, крім пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу XIII цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. опубліковано у газеті "Голос України" 25.10.2014 р. (№ 206).

Таким чином, зміни, внесені п.п. 59 п. 5 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про прокуратуру" до ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", набули чинності з 26.10.2014 р.

Отже, з 26.10.2014 р. ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" було викладено у такій редакції:

"Розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.".

Крім того, 12.02.2015 р. Верховною Радою України прийнято Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VIII, яким у новій редакції викладено Закон України "Про судоустрій і статус суддів". Зокрема, абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у цій редакції передбачено, що "розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців". Наведене положення не передбачає повноважень Кабінету Міністрів України щодо регулювання розміру посадових окладів працівників апарату судів.

Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набирає чинності через тридцять днів з дня його опублікування. Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" був опублікований 26.02.2015 р., в Закон України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набув чинності 29.03.2015 р.

Відповідно до п.п. "б" п.п. 6 п. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 р. № 88-р "Про віднесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних категорій посад державних службовців" посади старших секретарів місцевих судів віднесено до шостої категорії посад державних службовців.

За таких обставин, посадовий оклад старшого секретаря місцевого суду з 26.10.2014 р. мав нараховуватись виходячи з розміру посадового окладу, встановленого абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а з 29.03.2015 р. - абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що становитиме 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду.

Однак, сторонами не заперечується, що позивачу заробітна плата за вказаний період нарахована та виплачена з розрахунку посадового окладу в розмірі 1218 грн, що не відповідає наведеним вище приписам ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру" та абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".

Надаючи правову оцінку даному спору суд враховує, що стосовно аналогічних за змістом спірних відносин Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 12.07.2016 р. у справі № 820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558) та від 13.07.2016 р. у справах № 820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554), № 818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562) сформовано правовий висновок, відповідно до якого оскільки з 26.10.2014 р. по 09.09.2015 р. Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16.01.2014 р. № 719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та № 80-VІІІ видатки на реалізацію положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону № 2453-VІ, ч. 1 ст. 147 Закону № 2453-VІ (у редакції з 28.03.2015 р.) не передбачено, відповідач як головний розпорядник бюджетних коштів не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст. 244-2 КАС України визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Водночас абз. 2 ч. 1 наведеної статті встановлює, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У контексті наведеного суд звертає увагу на приписи ч. 1 ст. 8 КАС України, за змістом якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Завданням адміністративного судочинства, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 ст. 8 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 р. у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Крім того, згідно ч. 6 ст. 9 КАС України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відтак, при вирішенні спірних правовідносин суд в першу чергу має врахувати положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною, та правові висновки Європейського Суду з прав людини, викладені у численних рішеннях щодо застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а вже потім положення чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду України.

За таких обставин, суд вважає за можливе та необхідне відступити від правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 р. у справі № 820/4648/15 і від 13.07.2016 р. у справах № 820/4653/15, № 818/3372/15 щодо аналогічних відносин.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд враховує такі обставини.

Спір у даній справі стосується права позивача на отримання заробітної плати у розмірі, визначеному: абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону про судоустрій і статус суддів у редакції Закону про прокуратуру (у період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р.) та абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону про судоустрій і статус суддів у редакції Закону про забезпечення права на справедливий суд (у період з 29.03.2015 р. по 08.09.2015 р. та з 09.09.2015 р. по 31.12.2015 р.).

При цьому позивач наполягає, а відповідач не заперечує, що єдиною підставою для непроведення нарахування та виплати позивачу заробітної плати з розрахунку посадового окладу, визначеного Законом України "Про судоустрій і статус суддів", є відсутність відповідних бюджетних асигнувань.

Так, внісши зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", законодавець не передбачив відповідного збільшення бюджетних призначень, а лише вказав на необхідність Кабінету Міністрів України внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Водночас Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 р. у справі "Будченко проти України" наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (п. 39).

А в рішенні від 10.03.2011 р. у справі "Сук проти України" Європейський Суд з прав людини вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (п. 23).

Аналогічне твердження наведено у п.і 23 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Кечко проти України".

Крім того, у п. 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

До того ж, Верховний Суд України у своїх рішенням неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них (для прикладу постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 р. у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 р. у справі № 21-977во10, від 03.12.2010 р. у справі № 21-44а10).

Так само, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 р. № 5-рп/2002, від 17.03.2004 р. № 7-рп/2004, від 01.12.2004 р. № 20-рп/2004, від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (п.п. 3.2).

Таким чином, змінивши законодавчо визначений розмір посадового окладу працівника апарату суду шляхом внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", законодавець гарантував забезпечення нарахування та проведення відповідних виплат у визначеному розмірі протягом дії вказаної норми.

А тому, відсутність відповідного фінансування не є підставою для не проведення нарахування та виплати позивачу посадового окладу у розмірі, визначеному Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Мотивуючи свою позицію в даній категорії спорів бездіяльністю Кабінету Міністрів України щодо невнесення змін до постанови від 09.03.2006 р. № 268 Верховний Суд України не врахував, що таку бездіяльність визнано протиправною постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 31.07.2015 р. у справі № 826/4982/15. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 р. зазначену постанову залишено без змін, відповідне судове рішення набрало законної сили, а тому є обов'язковим до виконання в силу приписів ст. 124 Конституції України.

До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Окремо суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" щодо розміру посадових окладів працівників місцевих судів.

Зокрема, Кабінетом Міністрів України внесено зміни до додатку № 47 до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268, за якими визначено розмір посадового окладу старшого секретаря суду в розмірі 0,3 місячного посадового окладу судді місцевого суду.

Водночас у примітці до згаданого додатку зазначено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Однак, суд зауважує, що п.п. 2 п. 13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру", так само, як і п.п. 2 п. 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", Кабінету Міністрів України не надано права на визначення чи корегування розміру посадового окладу працівників апаратів судів, а лише вказано на необхідність приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із зазначеними законами.

В силу положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А відтак, зменшивши розмір посадового окладу працівників апаратів місцевих судів Кабінет Міністрів України вийшов за межі своїх повноважень, адже розмір посадового окладу працівника апарату суду визначено безпосередньо у Законі.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (п. 83 рішення від 12.07.2001 р. у справі "Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

Таким чином, невиплата позивачу заробітної плати у розмірі, гарантованому Законом, у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та за практикою Європейського Суду з прав людини становить втручання у право позивача на мирне володіння майном.

Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 р. (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 31701325), та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08.11.2005 р. у справі "Кечко проти України", право позивача на визначену Законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.

Положення Бюджетного кодексу України та Законів України "Про державну службу" і "Про оплату праці" не мають вищої юридичної сили при визначенні розміру оплати праці працівників апарату місцевих судів, оскільки означене питання урегульовано Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що є спеціальним нормативно-правовим актом з питань оплати праці працівників апарату місцевих судів.

Конституційний Суд України, ухвалюючи рішення від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, статей 4, 27, частини другої статті 38 Бюджетного кодексу України при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що "зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України" (абз. 1 п. 5 мотивувальної частини).

У рішенні від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України вказав, що Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

Статтею 75 Конституції України визначено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

За приписами ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України, окрім іншого, належить прийняття законів.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у разі відсутності у держави в особі її уповноважених органів механізму реалізації певного положення закону таке положення може бути скасоване, змінене або відтерміноване щодо часу набрання ним чинності, однак, лише шляхом прийняття відповідного закону Верховною Радою України.

У спірних правовідносинах положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" залишались чинними з моменту введення їх в дію, жодні підстави для відтермінування їх реалізації не можуть бути визнані судом прийнятними.

Окрім викладеного вище, судом встановлено, що в ході судового розгляду адміністративної справи № 820/4653/15 ухвалою Верховного Суду України від 07.04.2016 р. доручено членам Науково-консультативної ради при Верховному Суді України за адміністративно-правовою спеціалізацією підготувати науковий висновок щодо норм матеріального права, які, на думку заявника, неоднаково застосовано судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах у зазначеній справі (номер судового рішення в ЄДРСР 57134726).

На виконання даної ухвали суду Науково-консультативною радою надано науковий висновок, у якому за результатами дослідження спірних питань вказано на правомірність та обґрунтованість постанови Вищого адміністративного суду України від 25.02.2016 р. у справі № 820/4653/15.

Однак, Верховний Суд України зазначений висновок Науково-консультативної ради у ході розгляду адміністративної справи № 820/4653/15 до уваги не прийняв та жодним чином не надав йому правову оцінку.

Враховуючи викладене в своїй сукупності, суд дійшов висновку, що заробітна плата позивача у період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р. мала розраховуватись виходячи з посадового окладу, визначеного абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 р. по 31.12.2015 р. - виходячи з посадового окладу, визначеного абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи наведені вище норми законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, ч.3 ст. 160, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 в повному обсязі з урахуванням премій, встановлених щомісячно відповідними наказами Березнегуватського районного суду Миколаївської області та усіх надбавок, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу:

- за період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р. включно відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про прокуратуру"),

- за період з 29.03.2015 р. по 08.09.2015 р. включно відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"),

- за період 09.09.2015 р. по 31.12.2015 р. виходячи з посадового окладу - 0,4 від місячного посадового окладу судді місцевого суду без 50-відсоткового зменшення, з врахуванням фактично виплаченої заробітної плати.

Постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня проголошення/отримання постанови, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постанови за наслідками апеляційного провадження.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Суддя Є.В. Марич