Справа № 826/150/16
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/150/16 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І.
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Автономної Республіки Крим, Генеральної прокуратури України про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду першої інстанції з позовом до Прокуратури Автономної Республіки Крим, Генеральної прокуратури України, в якому просила:

- скасувати наказ прокурора Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2015 року №316 к про звільнення ОСОБА_2 за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

- поновити ОСОБА_2 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та запобігання корупції прокуратури Автономної Республіки Крим.

- стягнути з прокуратури Автономної Республіки Крим на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2015 року по час прийняття судом постанови зі стягненням відповідних податків та зборів на доходи фізичних осіб.

- постанову у частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення з прокуратури Автономної Республіки Крим на користь ОСОБА_2 заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 9045,12 грн. за період з моменту фактичного звільнення до подачі позовної заяви до суду допустити до негайного виконання.

- стягнути з прокуратури Автономної Республіки Крим на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 300 000 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 липня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що Наказом прокурора Автономної республіки Крим від 30.11.2015 №316к молодшого радника юстиції ОСОБА_2 звільнено з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури Автономної республіки Крим з 30.11.2015 у зв'язку із скороченням штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України).

Вказані дії відповідача стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачу при попередженні про вивільнення було запропоновано вакантні посади та позивач не погодилась на призначення на такі посади, а тому відповідачем дотримано порядок вивільнення працівників, встановлений статтею 42 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (КЗпП) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор звільняється з посади у разі: ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

В свою чергу, відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як роз'яснив Верховний Суд України в п.19 постанови Пленуму від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Тобто, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 вересня 2014 року відповідно до наказу виконувача обов'язків прокурора Автономної Республіки Крим (прокуратуру передислоковано до м. Києва після анексії АР Крим) №19к від 26.09.2014 року ОСОБА_2 призначена на посаду додержанням законів спецпідрозділами та іншими органам, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури АР Крим.

Наказом Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року №37ш ліквідовано в структурі та штатному розписі прокуратури АР Крим - відділ нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншим органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією в складі якого працювало 3 співробітника (начальник відділу - ОСОБА_3, старший прокурор відділу - ОСОБА_2, прокурор відділу ОСОБА_4 та одна посада декретна).

Штатну чисельність з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України.

Також у структурі прокуратури АР Крим ліквідовано відділ нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні, старшого прокурора з питань роботи з кадрами, старшого прокурора прокуратури з питань організації роботи, контролю виконання, статистики та ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, старшого прокурора прокуратури з питань правового забезпечення, доступу до публічної інформації та розгляду звернень громадян, старшого прокурора прокуратури з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів, старшого прокурора прокуратури з питань нагляду за додержанням законів у сфері транспорту (ОСОБА_5.), старшого прокурора прокуратури з питань захисту прав і свобод дітей.

04 серпня 2015 року ОСОБА_2 було попереджено про звільнення із займаної посади у зв'язку із скороченням з 05 жовтня 2015 року.

Суд першої інстанції посилаючись на те, що оскільки попередження про вивільнення та перелік вакантних посад містять підписи позивача, прийшов до висновку, що позивачу пропонувались зазначені посади, а докази погодження позивача на переведення на запропоновані посади в матеріалах справи відсутні.

Однак, суд першої інстанції необґрунтовано зробив такий висновок, оскільки посилання на список посад, з якими було ознайомлено позивача та наявність його підпису не свідчить про те, що вказані посади позивачу пропонувались.

По-перше, на зазначені посади, на час їх пропонування Позивачу, наказами прокурора АР Крим було призначено працівників прокуратури, які виконували обов'язки, фактично працювали на цих посадах, а у подальшому були на ці посади призначені постійно.

Так, на момент пропонування посад 04.08.2015,- обов'язки прокурора прокуратури з питань роботи з кадрами тимчасово виконував ОСОБА_6, прокурора прокуратури з питань організації роботи, контролю виконання тимчасово виконувала обов'язки ОСОБА_7, та вони ще до пропонування вказаних посад як вакантних подали рапорти на призначення їх на ці посади на постійній основі. Фактично інша робота не пропонувалась, оскільки запропонована посада першого заступника прокурора АР Крим є номенклатурою Генерального прокурора України « 1. Визначити в органах прокуратури України перелік посад, на які працівники призначаються і з яких звільняються Генеральним прокурором України (далі номенклатура Генерального прокурора України). 1.2 У прокуратурах обласного рівня :1)прокурор області, його перший заступник, заступник» і начальник кадрового підрозділу не міг про це не знати, і цю посаду кадровий підрозділ прокуратури АР Крим не мав права пропонувати. Зазначене підтверджується матеріалами справи.

Після попередження від 04.08.2015, в прокуратурі АР Крим відбулися ще деякі зміни в штатному розписі, а саме у відділ процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчого відділу прокуратури та підтримання державного обвинувачення добавлено 3 посади процесуальних керівників, які в свою чергу не були запропоновані позивачу, але на ці посади 30.09.2015 були переведені ОСОБА_5, ОСОБА_8 (теж отримали попередження) та ОСОБА_9 які відповідно до норм чинного законодавства мали спірне переважне права залишення на роботі, оскільки працювали в органах прокуратури набагато менше позивача та не мали відповідного досвіду роботи на вказаному напрямку (п. 3 ч. 1 ст.42 КЗпП України), що також залишено судом першої інстанції поза увагою.

Також, у структуру прокуратури АР Крим внесено ще деякі зміни, а саме: відділ нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією та відділ нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні було ліквідовано наказом №37ш від 15.07.2015 та створений відділ нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та запобігання корупції. Обидва відділи було ліквідовано, але перевагу на працевлаштування надали ОСОБА_10 та ОСОБА_11, ґрунтуючись лише на тих підставах, що на них були відповідні подання керівника, в той час, як вказані особи працювали в органах прокуратури значно менше позивача та не мали права відповідно до наказу Генерального прокурора України № 2гн від 15.09.2014 (зі змінами, внесеними наказом Генерального прокурора України від 12.12.2014 №2гн-1) «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України» працювати в прокуратурі АР Крим.

Зокрема, пунктом 3.4. Наказу передбачено: «Укомплектовувати прокуратури міст з районним поділом, апарати прокуратур обласного рівня та Генеральної прокуратури України, як правило, за рахунок працівників, які до призначення на посаду: у прокуратуру міста з районним поділом мають стаж роботи в органах прокуратури не менше двох років; в апарат прокуратури обласного рівня мають стаж роботи в органах прокуратури не менше трьох років».

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 мали стаж роботи в органах прокуратури менше трьох років.

Судом першої інстанції неправомірно залишено той факт, що позивач ОСОБА_2 мала переважне право на заміщення вказаних посад незважаючи на подання керівників відповідних відділів стосовно інших осіб, оскільки вказане прямо передбачено нормами закону.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні дані, що свідчать про відмову позивача від запропонованих йому будь-яких посад.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працює в органах прокуратури з 1996 року. За час проходження служби позивач неодноразово заохочувалась грошовими преміями, подарунками та подяками від керівництва за сумлінну роботу та високий професіоналізм.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається, зокрема, працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Для виявлення працівників, які мають таке право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишаються на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз повинен бути проведений з врахуванням ряду факторів, зокрема, рівня освіти і присвоєної кваліфікації, підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, тимчасового виконання обов'язків більш кваліфікованого працівника, досвіду трудової діяльності, обсягу виконуваної роботи, суміщення професій тощо. Крім того, однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника, а тому при визначенні рівня продуктивності праці слід враховувати, в тому числі, й наявність у працівника дисциплінарних стягнень.

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження дослідження питання про переважне право на залишення працівників на роботі представником прокуратури Автономної Республіки Крим суду не надано.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 01 квітня 2015 року у справі 6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким чином, вказані порушення трудових прав ОСОБА_2 при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП України свідчать про незаконність наказу прокурора Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2015 року №316 к про звільнення останньої, тому позивач підлягає поновленню на посаді.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, при цьому, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки прокуратури АР Крим від 08.12.15р. № 18/1-64, сума нарахованого грошового забезпечення за вересень 2015 року 8124,37 грн. та за жовтень 2015 року 395,12 грн. (том 1 а.с. 34)

При цьому, кількість відпрацьованих позивачем днів за вересень - жовтень 2015 року складає 36 календарних дня.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 236,65 грн. (8 124,37 грн. + 395,12 грн. = 8 519,49 грн. / 36 днів) за 1 календарний день.

Період вимушеного прогулу позивача складає 290 днів та обраховується починаючи з першого дня після звільнення - з 01 грудня 2015 року по день прийняття рішення суду про поновлення позивача на роботі, тобто 15 вересня 2016 року.

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу складає 290 днів, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 68 628,5 грн. (290 днів * 236,65 грн.).

В той же час, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Так, згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому, пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (далі - Постанова №4) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у пункті 4 Постанови №4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до п. 5 Постанови №4, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів належним чином свої позовні вимоги в цій частині.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні постанови було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню є помилковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі, в свою чергу, не спростували доводи позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 р. - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Скасувати наказ прокурора Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2015 року №316 к про звільнення ОСОБА_2 за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та запобігання корупції прокуратури Автономної Республіки Крим.

Стягнути з прокуратури Автономної Республіки Крим на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 грудня 2015 року по 15 вересня 2016 року у розмірі 68 628,50 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 20.09.2016.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

ОСОБА_12