Справа № 750/8187/16-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Коверзнев В.О. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року Справа № 750/8187/16-а

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря: Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Деснянського районного відділу у м. Чернігові управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування постанови і рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Деснянського районного відділу у м. Чернігові управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - відповідач-1), управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - відповідач-2) про:

- визнання протиправною та скасування постанови від 17.11.2015 р. серії ПН МЧГ № 018358 про накладення адміністративного стягнення;

- визнання протиправним та скасування рішення від 17.11.2015 р. № 13 про примусове повернення іноземця та заборону в'їзду на територію України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 вересня 2016 року адміністративний позов було залишено без розгляду.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.11.2015 р. відповідачем-1 у відношенні позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 018358, в якому зафіксовано, що з 07.11.2015 р. він перебуває на території України без відповідних дозвільних документів, що є порушенням вимог Закону № 3773-VI і передбачає відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

На підставі зазначеного протоколу відповідачем-1 17.11.2015 р. винесено постанову серії ПН МЧГ про накладення адміністративного стягнення, відповідно до якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за ч. 1 ст. 203 КУпАП, а також прийнято рішення № 13 про примусове повернення позивача за межі України та заборону в'їзду на 3 роки.

29.08.2016 р., вважаючи зазначену постанову та рішення неправомірними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інтонації виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки був обізнаний з оскаржуваною постановою та рішенням у день їх прийняття.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та нормами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП), Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 р. № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 р. № 353/271/150 (далі - Інструкція № 353/271/150).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

У ч. 1 ст. 57 Конституції України визначено, що кожному гарантується право знати свої права і обов'язки.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець може бути примусово повернутий в країну походження за рішенням центрального органу виконавчої влади і таке рішення може бути оскаржено до суду.

Пунктом 2.5 Інструкції № 353/271/150, затвердженої на виконання вимог Закону № 3773-VI, передбачено, що рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис.

У ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема має право виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 279 КУпАП головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, зокрема роз'яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов'язки.

У ст. 289 КУпАП визначено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

У ч. 1, 2, 3 ст. 99 КАС України закріплено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Таким чином, системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що правовий статус іноземця передбачає обов'язок суб'єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв'язку з правом знати за що він притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права, та реалізувати своє право на доступ до правосуддя.

Крім того, колегія суддів зазначає, що право іноземця на допомогу перекладача регламентовано не тільки внутрішніми нормативно-правовими актами України, а й пунктом 1 статті 5 Декларації про права людини у відношенні осіб, що не є громадянами країни, в якій вони проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 р. на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною, а також на важливості забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення від 28.11.1978 р. у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН», від 19.12.1989 р. у справі «Камазінскі проти Австрії», від 30.05.1980 р. у справі «Артіко проти Італії»).

Отже, лише дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб'єктом владних повноважень рішення відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

При цьому, законодавством регламентовано процесуальні строки оскарження до суду рішення органу ДМС про примусове повернення іноземця (6 місяців) та постанови про накладення стягнення за порушення правил перебування в Україні (10 днів), перебіг яких починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тож, визначальною обставиною, яку слід було встановити суду першої інстанції при вирішенні питання щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та наявності в нього поважних причин для його поновлення, є фактична можливість у позивача повною мірою зрозуміти зміст і сутність оскаржуваних рішень в день їх прийняття.

При цьому, в рішенні від 27.06.2000 р. по справі «Ілхан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосвується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.

Виходячи з викладеного, колегія суддів встановила, що оскаржувані постанова від 17.11.2015 р. серії ПН МЧГ № 018358 та рішення від 17.11.2015 р. № 13 були прийняті відповідачем-1 без залучення перекладача та не містять запису про роз'яснення позивачу його права на перекладача та їх проголошення /Т. 1 а.с. 16, 17/.

У зазначеному рішенні навпроти рядку для підпису перекладача відповідачем-1 зазначено «від перекладача відмовився», однак підпис позивача напроти такого запису або нижче нього відсутній /Т. 1 а.с. 16/.

При цьому, відповідачами не було надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що позивач дійсно володіє українською мовою і не потребує послуг перекладача, а також доказів того, що відповідачем-1 було виконано вимоги ч. 2 ст. 279 КУпАП щодо роз'яснення позивачу його права на перекладача та обов'язковості оголошення оскаржуваного рішення в порядку п. 2.5 Інструкції № 353/271/150. З матеріалів справи не вбачається, що постанова та рішення позивачу проголошувались і такі обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції.

У цьому зв'язку, судова колегія враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в п. 74 рішення від 19.12.1989 р. по справі «Камазінскі проти Австрії» про те, що допомога перекладача має бути такою, щоб забезпечити розуміння особою справи проти неї і ведення свого захисту…

Таким чином, висновок суду першої інстанції без дотримання вимог ст. 108 КАС України щодо пропуску позивачем строку звернення до суду без поважних причин є передчасним.

Приходячи до такого висновку, судова колегія також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 04.12.1995 р. по справі «Беллет проти Франції», в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду і, відповідно до ст. 204 КАС України, є правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, ухвала Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 вересня 2016 року - скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 183-7, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 211, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 вересня 2016 року скасувати та направити справу до Деснянського районного суду м. Чернігова для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.