Справа № 826/26155/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 вересня 2016 року 12:21 № 826/26155/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів: Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., при секретарі судового засідання Мині І.І., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1

до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України
проскасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди,

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1;

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: Гаврюшенко В.В.

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 20 вересня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, в якому просить:

1) скасувати наказ про звільнення № 2336-К від 26.10.2015 та поновити ОСОБА_1 на роботі у апараті Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України;

2) стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.11.2015 до дня поновлення на роботі;

3) стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь позивача завдану йому незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні. Вважає, що звільнення позивача відбулося у відповідності до вимог чинного законодавства.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста відділу наукового забезпечення управління модернізації інструментів стратегічного управління департаменту реформування публічної адміністрації Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з 15 січня 2015 року в порядку переведення з Міністерства промислової політики України з посади головного спеціаліста Сектору з питань запобігання та виявлення корупції у зв'язку із злиттям двох міністерств.

Відповідно до наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 2336-К від 26.10.2015 р. позивача з 30.10.2015 р. звільнено із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, що сталися внаслідок зміни структури та скорочення посад штатного розпису Міністерства за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення позивача відбулося на підставі попередження, наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.02.2015 № 171 «Про структуру апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України», штатного розпису апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на 2015 рік.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Статус державних службовців, які працюють у державних органах та їх апараті, визначено в Законі України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року N 3723-XII.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивач перебував на публічній, тобто державній службі, а саме на посаді головного спеціаліста відділу наукового забезпечення управлінням модернізації інструментів стратегічного управління департаменту реформування публічної адміністрації.

Як вже зазначалось, суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII «Про державну службу». Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Спеціальним законодавством урегульовані питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням).

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 р. № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» затверджено граничну чисельність, зокрема, працівників Міністерства економічного розвитку України (надалі - Мінекономрозвитку), яка склала 863 штатних одиниці.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року N 76-VIII (надалі - Закон N 76-VIII) керівникам органів виконавчої влади та інших державних органів (крім органів, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою) з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів вжити заходів щодо скорочення чисельності працівників цих органів на 20 відсотків, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

На виконання наведеної норми, наказом «Про структуру апарату в Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України» від 27.02.2015 № 171 (надалі - наказ № 171) в Мінекономрозвитку була затверджена нова структура апарату Міністерства, яким передбачено скорочення посад та структурних підрозділів.

02.03.2015 р. було введено в дію новий штатний розпис у складі 854 штатних одиниць з урахуванням скороченого апарату Міністерства 389 посад.

Судом встановлено, що позивача було звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням чисельності штату, що сталося внаслідок затвердження нової структури Міністерства відповідно до наказу № 171.

Позивача було попереджено про скорочення із займаної посади 25.03.2015 р., про що свідчить його підпис на попередженні. З пояснень відповідача вбачається, що запропонувати іншу посаду, відповідно до кваліфікації ОСОБА_1 Міністерство не мало можливості, з огляду на що останнього було попереджено про вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідач зазначає, що відповідно до наказу «Про структуру апарату в Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України» від 31.10.2014 № 1290 до структури апарату входив Департамент реформування публічної адміністрації, до складу якого входив Відділ наукового забезпечення Управління модернізації інструментів стратегічного управління, де працював позивач.

Разом з тим, наказом Мінекономрозвитку від 25.12.2014 № 1474 до структури апарату Міністерства зазначений департамент не входив.

Оскільки, наказом Мінекономрозвитку № 171 було передбачено не тільки скорочення посад, а й структурних підрозділів, Департамент реформування публічної адміністрації був виключений із структури апарату Міністерства.

З урахуванням наведеного, відповідач вказує на неможливість переведення позивача на іншу рівнозначну роботу в Мінекономрозвитку, яка б відповідала кваліфікації позивача.

Суд оцінюючи спірні правовідносини вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю (далі - КЗпП України), а також з підстав, визначених даною статтею. Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами передбаченими КЗпП України, на цю особу можуть поширюватися гарантії, передбачені цим Кодексом (наприклад, заборона звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності), якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

При цьому, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же установі, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичній особі. При наявності не запропонованих вакантних на підприємстві, з якого звільняють працівника, посад, пропозиція зайняти посаду в структурі іншої юридичної особи не може бути розцінена як дійсне виконання відповідачем вимог, покладених на нього статтею 40 КЗпП України.

Судом встановлено, що жодної вакантної посади позивачу запропоновано не було. При цьому, відповідач зазначає, що в новоствореній структурі були відсутні посади, які відповідають кваліфікації позивача. Однак, на, думку суду, вказані твердження відповідача є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що останнім надавалася оцінка професійним якостям позивача поряд з іншими прийнятими на роботу працівниками, його освітньо-кваліфікаційному рівню.

Між тим, судом встановлено, що позивач має вищу освіту, за фахом - юрист, магістр державного управління - в лютому 2014 р. закінчив Національну академію державного управління при Президентові України. Відмінно захистив магістерську роботу на тему «Антикорупційна експертиза правових актів: сутність, складові елементи», має тривалий стаж державної служби понад 9 років, загальний трудовий стаж понад 20 років на посаді головного спеціаліста Сектору з питань запобігання та виявлення корупції. З червня 2010 року по січень 2015 року працював на посаді головного спеціаліста Сектору з питань запобігання та протидії корупції, а з лютого 2012 року по січень 2015 року позивач одноособово забезпечував виконання завдань Сектору з питань запобігання та протидії корупції Міністерства промислової політики України.

Судом встановлено, що за вказаний період роботи позивач жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності. Брав учать у розробці змін та доповнень до Законів України, постанов Кабінету Міністрів України з питань запобігання та виявлення корупції та підготовці проектів наказів Міністерства промислової політики України.

При цьому, позивач постійно підвищував рівень своєї кваліфікації, про що свідчать: свідоцтво про участь у семінарі, видане 22.11.2011 р. Інститутом підвищення кваліфікації керівних кадрів при Національній академії державного управління при Президентові України; свідоцтво, видане Центром перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників юстиції про проходження курсу «Питання нормо проектувальної техніки. Державна реєстрація нормативно-правових актів. Питання чинного законодавства України»; свідоцтво, видане Київським національним університетом внутрішніх справ про проходження курсу «Суспільно-правові дисципліни. Юридичні дисципліни. Спеціальні дисципліни»; свідоцтво, видане Національною академією внутрішніх справ про проходження курсу «Державне управління та організація та протидії корупції. Адміністративно-правові заходи протидії корупції. Особливості запобігання та протидії корупції правоохоронними органами. Юридична психологія. Юридико-лінгвістичні аспекти ділового спілкування».

Відповідно до ст. 42 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці має враховуватися переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Власник або уповноважений ним орган при вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці повинен дотримуватися вимог статті 42 Кодексу, якою встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Звільняючи позивача з посади, відповідачем не взято до уваги той факт, що на утриманні позивача знаходяться двоє синів: один з яких відвідує дитячий садок, інший студент 3 курсу денної форми навчання Національного університету «Одеська юридична академія» та 75 річна мати.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2015 р. позивач переніс хірургічну операцію та після тривалого лікування у Київському міському клінічному онкологічному центрі 13.10.2015 р. отримав інвалідність.

Як вбачається з листа Фонду соціального захисту інвалідів від 18.11.2015 р. № 1/8-66/02-01 «Щодо розгляду запиту на інформацію», згідно із ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів (ч. 9 цієї статті).

Згідно із звітом, наданим Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, у Міністерстві впродовж 2014 року працювало 8 інвалідів. В той же, час, інформацію про кількість інвалідів в структурі апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України станом на 26.10.2015 року Фонд не отримував. Будь-яка інша інформація, зокрема про дотримання в Мінекономрозвитку чотирьохвідсоткового нормативу по створенню робочих місць для інвалідів при скорочені штатних працівників до Фонду не надходила.

Таким чином, відповідач повинен був запропонувати позивачу робоче місце в рамках чотирьохвідсоткового нормативу по створенню робочих місць для інвалідів при скороченні штатних працівників.

Окрім того, відповідачем було проігнороване звернення Уповноваженого Президента України з прав людей з інвалідністю від 17.11.2015 р. № 36-01/516 щодо сприяння в працевлаштуванні позивача, з урахуванням його соціального статусу інваліда.

Суд відхиляє посилання відповідача на те, що інвалідність ІІІ групи позивач отримав з 13.10.2015 р. відповідно до медичної довідки форми 162/о, а повідомлення про його скорочення з посади відбулося 25.03.2015 р., тобто пізніше від дати попередження про вивільнення, оскільки, в даному випадку, строки отримання інвалідності не можуть бути поставлені в залежність від дати попередження про вивільнення. Між тим саме протягом двох місяців з дати винесення попередження про вивільнення, відповідач повинен був вживати заходи щодо працевлаштування позивача, з урахуванням його переважного права на залишення на роботі та соціального статусу інваліда.

З пояснень відповідача вбачається, що на виконання вимог Закону України від 28.12.2014 N 76-VIII в Міністерстві відбулися організаційні зміни, а саме: затверджена нова структура апарату Міністерства (наказ № 171), відповідно до якої введений в дію новий штатний розпис у складі 863 штатних одиниць з урахуванням скорочення апарату Міністерства на 380 посад.

Облікова чисельність станом на 31.12.2014 складала 1265 працівників. Штатна чисельність - 1243 одиниці. Тобто, станом на 01.01.2015 облікова чисельність перевищувала штатну на 22 одиниці. А потрібно було скоротити 380 посад, що призвело до вивільнення працівників.

Штатний розклад із скороченням посад на 863 одиниці був затверджений 27.02.2015, в той час як облікова чисельність складала 1265 осіб.

Станом на 31.12.2015 облікова чисельність складала 915 осіб (штатних 863 одиниці), з яких 99 осіб були не переведені на посади до нового штатного розпису. З них, 5 - мобілізовані, 4 не переведені у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, 90-у відпусках по догляду за дитиною. Таким чином, реорганізація Мінекономрозвитку триває.

Отже, за результатами штатних змін у Мінекономрозвитку, 863 штатних одиниць було переведено у нову структуру.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про набрання нових співробітників до Мінекономрозвитку у кількості 85 осіб.

Згідно листа Міністерства економічного розвитку від 23.11.2015 р. № 2013-12/39053-09 у Мінекономрозвитку працюють 11 осіб. За період з 27.02.2015 по 11.11.2015 до Мінекономрозвитку призначено 74 особи. Посада завідувача сектору запобігання та виявлення корупції Мінекономрозвитку є вакантною з 08.04.2014 р.

Окрім того, як вбачаться з листа Мінекономрозвитку від 27.01.2016 № 2013-10/21119-09 в порядку переведення та призначення на посади без проведення конкурсу було прийнято на роботу 15 осіб.

Таким чином, з моменту винесення попередження до моменту звільнення позивача, в Мінекономрозвитку були наявні вакантні посади, зокрема, і в інших новостворених структурних підрозділах, а тому посилання відповідача на відсутність вакантних місць є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Суд відхиляє послання позивача на те, що його було звільнено без дозволу профспілкового органу, оскільки доказів того, що він був членом профспілкового органу матеріали справи не містять.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 було звільнено в порушення норм чинного законодавства, а тому наказ Мінекономрозвитку № 2336-К від 26.10.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді головного спеціаліста відділу наукового забезпечення управління модернізації інструментів стратегічного управління департаменту реформування публічної адміністрації з 02 листопада 2015 року.

Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати". Даною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п.5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абз. 3 цього ж пункту).

В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (п. 4 розділу ІІІ цього ж Порядку).

Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час.

Розраховуючи суму, яка підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу з 02 листопада 2015 року по 20 вересня 2016 року, суд виходить із того, що кількість повних календарних місяців 02.11.2015 по 30.11.2015 (20), з 01.12.2015 по 31.12.2015 (23), з 01.01.2016 по 31.01.2016 (19), з 01.02.2016 по 29.02.2016 (21), з 01.03.2016 по 31.03.2016 (22), з 01.04.2016 по 30.04.2016 (21), з 01.05.2016 по 31.05.2016 (18), з 01.06.2016 по 30.06.2016 (20), з 01.07.2016 по 31.07.2016 (21), з 01.08.2016 по 31.08.2016 (23), з 01.09.2016 по 20.09.2016 (13) за час вимушеного прогулу становить 221 календарний день.

Посадовий оклад становить 1785х2:42 (кількість робочих днів)=85, тобто середньоденна заробітна плата складає 85,00 грн.

Відтак стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 листопада 2015 року по 20 вересня 2016 року 85,00х221,00=18785,00 грн. - 8 924,67 грн. (сума отриманої допомоги по безробіттю за період вимушеного прогулу)=9860,33 грн.

Згідно з п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, зважаючи на вище викладене, суд приходить до висновку, що негайному виконанню підлягає постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу наукового забезпечення управління модернізації інструментів стратегічного управління департаменту реформування публічної адміністрації Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з 02 листопада 2015 року та присудження виплати йому заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць в сумі 1 785,00 грн.

Між тим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн., з огляду на наступне.

Так, за приписами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Як вбачається з матеріалів справи та доводів позивача, спір сторін за своєю суттю зводиться до оскарження позивачем дій відповідача щодо його звільнення, чим спричинена моральна шкода.

Так, поняття моральної шкоди визначено у частині 2 статті 23 Цивільного кодексу України.

За приписами частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

До випадків, які містяться у частині 2 статті 1167 Цивільного кодексу України, наведені позивачем у позові обставини не відносяться.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленумом Верховного Суду України від 32 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

За змістом частини 1 статті 70 і 71 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між діями відповідача та завданням йому моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що докази, наведені відповідачем у запереченнях на позов, не спростовують доводи позивача, суд дійшов висновку, що адміністративний підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 69 - 71, 94, 160- 163, 167, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 2336-к від 26.10.2015 р. про звільнення ОСОБА_1.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу наукового забезпечення управління модернізації інструментів стратегічного управління департаменту реформування публічної адміністрації Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з 02 листопада 2015 року.

4. Стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 листопада 2015 року по 20 вересня 2016 року у сумі 9 860,33 грн., в тому числі за вирахуванням суми отриманої допомоги по безробіттю за час вимушеного прогулу.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

6. Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу наукового забезпечення управління модернізації інструментів стратегічного управління департаменту реформування публічної адміністрації Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з 02 листопада 2015 року та присудження виплати йому заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць в сумі 1 785,00 грн.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

Судді: І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко

Повний текст постанови виготовлено 27.09.2016 р.