Справа № 826/16731/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Сорочка Є.О., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

представника позивача - Проценко Т.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, треті особи: ОСОБА_4, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 липня 2016 року,

У с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося у суд із позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П., за участю третіх осіб: ОСОБА_4, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому просило визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 29 грудня 2014 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на складське приміщення під літерою «Л», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1104,00 кв. м (запис № 8300327), зобов'язати відповідача скасувати зазначений запис, а також запис від 29 грудня 2014 року про припинення права власності позивача на вказане нерухоме майно, повернути позивачу оригінал свідоцтва про право власності на це майно та оригінал витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень на згадане складське приміщення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення - про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте постанову суду має бути скасовано, а провадження у справі - закрито, з таких підстав.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 29 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого продавець передає у власність, а покупець приймає і зобов'язується оплатити на викладених в договорі умовах складське приміщення під літерою «Л», загальною площею 1104,00 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстраційним № 10811.

На підставі цього договору вказаним нотаріусом 29 грудня 2014 року прийнято рішення, індексний номер: 18448820, про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вищевказане нерухоме майно, на підставі якого внесено відповідні записи про припинення права Банку на нерухоме майно та про право ОСОБА_4 на нього в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На обґрунтування протиправності вищеописаних дій нотаріуса позивач посилається на те, що вищевказаний договір є нікчемним, оскільки укладений під час дії постанови Національного банку України від 30 жовтня 2014 року №692/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних» та без погодження із Національним банком. Окрім того, позивач стверджує, що нерухоме майно було продано нижче ринкової ціни і це стало однією із причин подальшої неплатоспроможності Банку та неможливості виконання ним грошових зобов'язань перед іншими кредиторами. Зазначене, на переконання позивача, свідчить про те, що в силу правил пункту 2 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» укладений між Банком і ОСОБА_4 29 грудня 2014 року правочин є нікчемним.

Виходячи із викладених міркувань позивач звернувся в адміністративний суд із даним позовом.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте, з таким висновком суду не можна погодитися.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно пункту 7 вказаної правової норми суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною другою статті 4 цього Кодексу передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно частини першої статті 17 цього Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Таким чином, розгляд справ здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України лише у разі, якщо за предметом спору та його суб'єктним складом справа належить до юрисдикції адміністративного суду.

Разом із тим, навіть якщо позовні вимоги заявлені до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової чи службової особи, але відповідач у спірних відносинах не здійснював владних управлінських функцій відносного заявника, такий спір не має сукупності ознак справи адміністративної юрисдикції, і не повинен розглядатись і вирішуватись адміністративним судом. При цьому, процесуальним законодавством може бути передбачено інший порядок судового вирішення спорів за участю органу державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб.

Виходячи із підстав даного позову та встановлених судом обставин, колегія суддів доходить висновку, що позивач фактично заперечує дійсність правочину, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (до введення в ньому тимчасової адміністрації) та ОСОБА_4, вважаючи цей правочин нікчемним та просить суд застосувати наслідки такої недійсності шляхом скасування реєстраційних дій із нерухомим майном, проведених нотаріусом, як державним реєстратором, та зобов'язання останнього відновити попереднє становище Банку, як власника нерухомого майна.

При цьому, обґрунтовуючи позов, позивач не посилається на існування будь-яких порушень відповідачем порядку реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, що могло б свідчити про те, що предметом позову є оскарження дій, бездіяльності чи рішень останнього, як суб'єкта владних повноважень.

Отже, відносини, які склались між учасниками даної справи, є цивільно-правовими, які виникли на підставі посвідченого нотаріусом договору від 29 грудня 2014 року, і позивач фактично звертається за захистом свого цивільного права - права власності на нерухоме майно, мотивуючи вимоги наявністю підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статей 215, 216 Цивільного кодексу України, які визначають недійсність правочину та її правові наслідки.

Положеннями статті 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин суди розглядають у порядку цивільного судочинства.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 Цивільного процесуального кодексу України.

За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є суб'єкт владних повноважень, крім вимог про визнання недійсним адміністративного договору.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Зважаючи на викладене, відносно даного спору адміністративний суд не може вважатись «судом, установленим законом», у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності у переданому на вирішення адміністративному суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Згідно частини першої статті 203 та пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 липня 2016 року підлягає скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У х в а л и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 липня 2016 року скасувати.

Провадження в адміністративній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, треті особи: ОСОБА_4, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб закрити.

Роз'яснити Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк», що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя Є.О. Сорочко
суддяС.Б. Шелест

(Повний текст ухвали складений 23 вересня 2016 року.)

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Шелест С.Б.

Сорочко Є.О.