Справа № 826/2980/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" вересня 2016 р. м. Київ К/800/1097/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Стародуба О.П.,

Швеця В.В.,

за участю секретаря Лопушенко О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_4, представника відповідача Скалецької І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної виконавчої служби України (яку відповідно до протокольної ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2015р. замінено Міністерством юстиції України) про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення з 19.12.2014р. по 30.04.2015р. в сумі 15660,19грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2015р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2015р., в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати й направити справу на новий розгляд.

Міністерство юстиції України в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечило, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів попередніх інстанцій, які воно просило залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014р. у справі №826/17563/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015р., адміністративний позов ОСОБА_4 до Державної виконавчої служби України задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ №675/к від 10.11.2014р. "Про звільнення ОСОБА_4", поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 19.12.2014р. та стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць судове рішення допущено до негайного виконання.

Станом на 08.05.2015р. наказ про поновлення ОСОБА_4 на роботі Державною виконавчою службою України не видавався й відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу йому не виплачувався.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, здійснивши за клопотанням Департаменту Державної виконавчої служби в порядку ст.55 КАС України заміну відповідача - Державної виконавчої служби України на Міністерство юстиції України, дійшов, при цьому, висновку, що права позивача не підлягають поновленню у запропонований ним спосіб, тобто, шляхом стягнення коштів за затримку виконання судового рішення з Міністерства юстиції України, оскільки вимоги позивача стосуються питань поновлення на публічній службі в Державній виконавчій службі України та не стосуються питань реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), а отже правонаступництво Міністерства юстиції України у цій частині постановою Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 21.01.2015р. №17 не передбачено; таким чином, ліквідація Державної виконавчої служби України не передбачає обов'язку Міністерства юстиції України (з яким позивач не перебував у трудових відносинах) поновлювати на роботі вивільнених працівників та виплачувати кошти у зв'язку з непоновленням або затримкою у поновленні на роботі колишніх працівників Державної виконавчої служби України.

Водночас, як зазначили суди, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014р. у справі №826/17563/14 не виконана у зв'язку з перебуванням Державної виконавчої служби України у стані ліквідації, тобто, з незалежних від останньої причин й права позивача можуть бути поновлені шляхом зміни способу виконання судового рішення.

Колегія ж суддів Вищого апеляційного адміністративного суду вказує на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.255 КАС постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

За змістом п.3 ч.1 ст.256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Згідно із ч.2 ст.257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» наголошував, що право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невід'ємна частина судового розгляду в розумінні ст.6 Конвенції.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.6 ст.235 КЗпП України).

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Обов'язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не обумовлюється залежністю від причин, в тому числі їх поважності, внаслідок яких судове рішення виконано несвоєчасно.

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов'язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки; беззаперечним є і його обов'язок виплатити особі середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі (в разі наявності такої затримки).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

У випадках ліквідації підприємства, установи, організації на час виконання рішення про поновлення на роботі суд, який постановив рішення, за поданням судового виконавця або заявою позивача в порядку заміни способу виконання рішення може визнати працівника звільненим за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації і своєю ухвалою стягнути з власника ліквідованого підприємства, установи, організації (органу, уповноваженого управляти їх майном, а у відповідних випадках - з правонаступника) суми заробітної плати за вимушений прогул.

При цьому, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи (аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 17.10.2011р. у справі №21-237а11, від 16.10.2012р. у справі 21-267а12).

При ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника, й невиконання цього обов'язку є порушенням його трудових гарантій та достатньою підставою для захисту порушених прав та інтересів в суді.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Так, згідно з п.1 та п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015р. №17 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" (що набрала чинності 28.01.2015р.) ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу й покладено на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м.Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності, а також установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Також в п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2015р. №150 «Питання Міністерства юстиції» (що набрала чинності 07.04.2015р.) останній постановив погодитися з пропозицією Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015р. №17 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що припиняються.

Виходячи з викладеного, суди попередніх інстанцій прийшли до передчасних висновків щодо безпідставності позовних вимог та, як наслідок, відмови в їх задоволенні.

За правилами ч.2 ст.227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, суд касаційної інстанції процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, а тому, зважаючи на те, що ОСОБА_4 в позові заявлено вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за конкретний період й у визначеній сумі, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід врахувати, зокрема, посилання позивача на прийняття Київським апеляційним адміністративним судом 08.12.2015р. постанови у справі №826/16659/15 про стягнення на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 27.12.2014р. по 06.04.2015р. у сумі 11702,12грн.

Керуючись ст.ст.210, 220, 221, 223, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Стародуб О.П.

Швець В.В.