Справа № 2а-15313/10/2670
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2016-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2016 року м. Київ К/800/14949/16

К/800/6406/16

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Вербицької О.В., Маринчак Н.Є., секретар судового засідання Корецький І.О.,

за участю: представника позивача: Шеїн К.О.,

представника відповідача: Катамай Г.М.,

прокурора: Кузнецової Ю.В.,

розглянувши у судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рамбурс-Трайгон» та Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2015 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року

у справі №15313/10/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рамбурс-Трайгон»

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві,

Управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва,

за участю Прокуратури м. Києва,

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення бюджетного відшкодування та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рамбурс-Трайгон» (далі - Товариство) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного Управління державної фіскальної служби у м. Києві (далі - Інспекція), Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі міста Києва (далі - Казначейська служба), за участю Прокуратури м. Києва, в якому просило:

- стягнути на користь Товариства суму бюджетного відшкодування у розмірі 20 230 546, 00 грн.;

- зобов'язати Інспекцію у п'ятиденний термін з моменту набрання рішенням суду законної сили надати Казначейській службі висновок із зазначенням суми розміром 20 230 546, 00 грн., що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України на користь позивача;

- зобов'язати Казначейську службу надати платнику податку суму бюджетного відшкодування у розмірі 20 230 546, 00 грн. шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок позивача протягом п'яти операційних днів після отримання висновку Інспекції із зазначенням суми розміром 20 230 546, 00 грн., що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України на користь позивача або протягом п'яти операційних днів з моменту отримання рішення суду про стягнення з Державного бюджету України бюджетної заборгованості розміром 20 230 546, 00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 липня 2012 року, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2012 року, у задоволенні позову Товариства відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 лютого 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 липня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2015 року з урахування ухвали Окружного адміністративного суду України від 10 листопада 2015 року про виправлення описку, позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Інспекції щодо повернення Товариству бюджетного відшкодування у розмірі 20 230 546, 00 грн.; зобов'язано Інспекцію подати до Казначейської служби висновок із зазначенням суми у розмірі 20 230 546, 00 грн., що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України на користь Товариства.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Інспекція подала касаційну скаргу, в якій просила їх скасувати в частині задоволення позову та в цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Товариство також не погодилося із законністю та обґрунтованістю прийнятих судами рішень та подало касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши: абзац перший резолютивної частини в наступній редакції «Позов задовольнити повністю»; абзац четвертий резолютивної частини в наступній редакції: «зобов'язати Управління Державного казначейства України у Шевченківському районі м. Києва надати платнику податків суму бюджетного відшкодування розміром 20 230 546, 00 грн. шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок Товариства протягом п'яти операційних днів після отримання висновку Інспекції із зазначенням суми розміром 20 230 546, 00 грн., що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України на користь позивача або протягом п'яти операційних днів з моменту отримання рішення суду про стягнення з Державного бюджету України бюджетної заборгованості розміром 20 230 546, 00 грн.»; та доповнивши резолютивну частину постанови шостим та сьомим абзацами, виклавши їх у наступній редакції : «Зобов'язати Інспекцію та Казначейську службу у триденний термін письмового повідомити суду та позивач про виконання рішення суду»; в іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Казначейська служба в письмових за печеннях просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, прокурора, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що період із листопада 2009 року по лютий 2010 року Товариством подано до Інспекції податкові декларації з податку на додану вартість та заяви про повернення сум бюджетного відшкодування, відображених у таких деклараціях.

На підставі вказаних декларацій позивачем визначено суму податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню, на загальну суму 21 848 193,00 грн., а саме: за листопад 2009 року - 11 290 000,00 грн., за грудень 2009 року - 8 168 006,00 грн., за січень 2010 року - 1 352 357,00 грн., за лютий 2010 року - 1 037 830,00 грн.

Як свідчать обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, вимоги щодо стягнення бюджетного відшкодування у розмірі 1 617 647,00 грн., яке було включене позивачем до декларацій з податку на додану вартість за листопад 2009 року - лютий 2010 року, розглядаються судом в іншій справі.

За результатами позапланової перевірки з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок позивача за листопад 2009 року у розмірі 11 290 000,00 грн., за грудень 2009 року у розмірі 8 168 006,00 грн. та за січень 2010 року в розмірі 1 352 357,00 грн. Інспекцією складено довідку від 16 квітня 2010 року № 217/07-20/35947583.

Також, податковим органом було проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за лютий 2010 року, яка виникла за рахунок від'ємного значення з податку на додану вартість, що декларувалося позивачем у період із 01 грудня 2009 року по 31 січня 2010 рік, внаслідок чого складено довідку від 21 травня 2012 року №259/07-20/35947583.

Згідно інформації, що міститься у вказаних довідках, податковим органом не встановлено факти допущення порушень платником податків.

На підставі вказаних довідок Інспекція відмовила товариству у перерахунку бюджетного відшкодування, посилаючись на те, що необхідне проведення перевірок контрагентів позивача, що передбачено Наказом Державної податкової адміністрації України від 18 серпня 2005 року №350 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо взаємодії між підрозділами органів державної податкової служби України при організації та проведенні перевірок достовірності нарахування бюджетного відшкодування податку на додану вартість».

Роблячи висновок про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині суди попередніх інстанцій виходили із того, що довідки підтверджують правомірність ведення позивачем податкового та бухгалтерського обліку правильність декларування податкових зобов'язань та податкового кредиту, а тому підтверджують право останнього заявляти суми з податку на додану вартість на бюджетне відшкодування, а, відтак, за висновками судів, Інспекція допустила протиправну бездіяльність, у зв'язку із чим зобов'язано Інспекцію подати до Казначейської служби висновок із зазначенням суми у розмірі 20 230 546, 00 грн., що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України на користь Товариства.

Колегія погоджується із висновками суддів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Правове становище, умови, підстави та порядок реалізації права на визначення сум податку, що підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України, на час виникнення спірних правовідносин регулювалися пунктом 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (далі - Закон № 168/97-ВР).

Відповідно до підпунктів 7.7.4, 7.7.5 пункту 7.7 статті 7 цього Закону платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. Протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право протягом того ж строку провести позапланову виїзну перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування.

Податковий орган зобов'язаний у п'ятиденний термін після закінчення перевірки надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Відповідно до підпункту 7.7.6 пункту 7.7 статті 7 Закону № 168/97-ВР на підставі отриманого висновку відповідного податкового органу орган державного казначейства надає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п'яти операційних днів після отримання висновку податкового органу.

З огляду на те, що суди встановили, що Інспекцією за результатами перевірки правильності заявлених до відшкодування сум податку фактично не заперечила товарності й реальності господарських операцій із придбання товарів і сплати податку на додану вартість, не висловила застережень щодо дійсності податкових накладних та інших первинних документів, наданих Товариством на підтвердження факту сплати податку і достовірність цих операцій, але попри це не склала і не подала до органу державного казначейства висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

У контексті цих обставин справи контролюючий орган у межах правил підпункту 7.7.5 пункту 7.7 статті 7 Закону № 168/97-ВР може (має право) провести перевірку достовірності нарахування бюджетного відшкодування за умови наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням податкового законодавства, якщо ці порушення були допущені саме платником податку при поданні податкової звітності і заяви про бюджетне відшкодування. Така перевірка, зокрема, не виключає можливості перевірки товарності та реальності господарських операцій із контрагентами платника податку.

Водночас ці норми права не встановлюють залежність виплати бюджетного відшкодування від сплати податку на додану вартість контрагентами платника податку і не дають права контролюючому органу не подавати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетного відшкодування, висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню, з підстави незавершення перевірки контрагентів платника податків, які були постачальниками/продавцями товарів/послуг, на вартість яких нарахований і сплачений податок, що підлягає відшкодуванню.

Таке розуміння зазначених норм права Верховний Суд України сформулював у постановах від 9 вересня 2008 року (справа № 21-500во08) та 1 червня 2010 року (справа № 21-573во10), від 14 жовтня 2014 року (справа № 21-318а14) суть якого полягає в тому, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання зі сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цього платника податку. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

З урахуванням наведеного, юридично правильним є висновок про протиправність бездіяльності Інспекції щодо неподання Управлінню державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва висновку із зазначенням 20 230 546, 00 грн., що підлягають відшкодуванню.

За правилами підпункту 7.7.6 пункту 7.7 статті 7 Закону № 168/97-ВР та пунктів 4.1, 4.2 Порядку відшкодування податку на додану вартість, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України, Державного казначейства України від 21 травня 2001 року № 200/86 (далі - Порядок) на підставі отриманого висновку відповідного контролюючого органу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п'яти операційних днів після отримання висновку контролюючого органу.

Згідно з позицією Верховного Суду України, що висловлена в постановах від 12 липня 2016 року по справі № 826/2184/15, від 6 червня 2016 року по справі № 806/2256/15 бюджетне відшкодування податку на додану вартість здійснюється органом державного казначейства з дотриманням процедури та на умовах, встановлених статтею 7 Закону № 168/97-ВР та Порядком, на підставі податкової декларації та заяви про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації, у п'ятиденний термін з дня надходження від податкового органу висновку. Цей порядок не передбачає бюджетне відшкодування податку на додану вартість у спосіб судового стягнення.

Колегія суддів Верховного Суду України у вказаних судових рішеннях наголосила на тому, що відшкодування з Державного бюджету України податку на додану вартість є виключними повноваженнями податкових органів та органів державного казначейства, а відтак суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання про стягнення такої заборгованості. Отже, вимога позивача про стягнення бюджетної заборгованості з податку на додану вартість не є правильним способом захисту його прав.

Рішення суду про визнання протиправною бездіяльності податкового органу щодо неподання до органу Державної казначейської служби України висновку про суми відшкодування податку на додану вартість має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Тому, як зазначає Верховний Суд України у своїх рішеннях, правильним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання податкового органу до виконання покладених на нього законом і підзаконними актами обов'язків щодо надання органу казначейства висновку щодо суми, яка підлягає відшкодуванню з бюджету.

Згідно із статтею 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли юридично правильного висновку про необхідність задоволення позовної вимоги позивача про зобов'язання Інспекції подати до Казначейської служби висновок із зазначенням суми у розмірі 20 230 546, 00 грн., що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України на користь Товариства.

Доводи касаційних скарг не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рамбурс-Трайгон» та Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, що визначені статтями 236 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
О.В. Вербицька
Н.Є.Маринчак