Справа № 804/5664/15
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року м. Київ К/800/50426/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Бившевої Л.І., Веденяпіна О.А.,

секретар судового засідання Загородній А.А.,

за участю представника позивача Юрченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІКТОН» до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІКТОН» на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 червня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІКТОН» (далі - позивач, ТОВ «ДІКТОН») звернулось до суду з позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 17.11.2014 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку додану вартість (далі - ПДВ) на загальну суму 5 725 461,00 грн., в тому числі за основним платежем на суму 3 816 974,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 1 908 487,00 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «ДІКТОН».

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивачем надано всі необхідні первинні документи, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій між ним та ТОВ «Талис Плюс», ТОВ «Антарес».

У поданих запереченнях на скаргу відповідач просить у задоволенні скарги відмовити через її необґрунтованість.

Під час підготовки справи до касаційного розгляду, враховуючи клопотання про заміну відповідача на правонаступника згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів», у відповідності до вимог ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України суд допустив заміну відповідача у справі - Державну податкову інспекцію в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на його правонаступника - Державну податкову інспекцією в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі - відповідач, Державна податкова інспекція).

Касаційний розгляд справи проведено у відкритому судовому засіданні, відповідно до ст. 221 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «ДІКТОН» з питань дотримання вимог податкового законодавства України в частині своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період червень, липень 2014 року, за результатами якої складено акт від 27.10.2014 року № 2956/04-61-22-3/34563078.

Відповідно до висновків контролюючого органу, викладених у акті перевірки, позивачем порушено вимоги ч. 5 ст. 203, ч. 1, ч. 2 ст. 215, ст. 216 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що ними обумовлені, здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди для третіх осіб; п. 185.1 ст. 185, п. 186.2 ст. 186, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого ТОВ «ДІКТОН»було завищено податковий кредит по операціях з придбання товарів (робіт, послуг) на загальну суму 3 816 974,00 грн., що відповідно призвело до заниження ПДВ на суму 3 816 974,00 грн.

Висновки фахівців контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства вмотивовано тим, що фактично господарські операції з поставки нафтопродуктів, передбачені договорами від 01.06.2014 № 01/06-10П, від 20.06.2014 № 20/06-6П, від 01.07.2014 № ДГ-0107-11, укладеними між позивачем та контрагентами ТОВ «Талис Плюс», ТОВ «Антарес», є безтоварними, а відповідно не спричинили реального настання правових наслідків обумовлених договорами, що виключає право позивача на формування податкового кредиту за такими господарськими операціями.

На підставі акту перевірки та вказаних висновків Державною податкової інспекцією прийнято оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення від 17.11.2014 року №, яке за результатами адміністративного оскарження було залишено без змін.

Розв'язуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний суд, з урахуванням встановлених контролюючим органом під час проведення перевірки обставин та обставин, що були встановлені у ході розгляду справи, а саме, ненадання позивачем будь-яких доказів, які б підтверджували приймання нафтопродуктів за якістю та кількістю, проведення приймально - здавальних випробувань при їх отриманні, перевезення та передання на зберігання придбаних нафтопродуктів, що спростовують достовірність даних податкового обліку платника податків, дійшли висновку про те, що наявність у платника податків виданих йому постачальниками товару первинних документів (податкові накладні, акти прийому - передачі, платіжні доручення), не є достатньою підставою для формування платником податків своїх даних податкового обліку за операціями з поставки нафтопродуктів.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом положень п. 198.6 цієї ж статті не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків. При цьому загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Отже одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), здійснюваних для провадження власної господарської діяльності платника податку, які відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, та мають підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та контрагентами ТОВ «Талис Плюс», ТОВ «Антарес» укладено договори поставки нафтопродуктів від 01.06.2014 року № 01/06-10П, від 20.06.2014 року № 20/06-6П, від 01.07.2014 року № ДГ-0107-11.

Вказаними договорами, зокрема, передбачено, що контрагенти зобов'язуються передати позивачу нафтопродукти за умови оформлення відповідних актів прийому-передачі або інших документів, забезпечити якість нафтопродуктів, що поставляються, згідно з показниками діючих ДСТУ та технічних умов (п.2.1 Договорів), а позивач здійснює приймання нафтопродуктів за кількістю та якістю, згідно Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти та нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Мінпалива та енергетики, Мінекономіки, Мін транспорту і зв'язку, Держкомітету з питань технічного регулювання та споживчої політики №281/171/578/155 від 20.05.2008 року (п.6.1 Договорів). Товар поставляється партіями, протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними у кожній Додатковій угоді до договору, на умовах EXW резервуари нафтобази ПАТ «Дніпронафтопродукт» (контрагент позивача, з яким укладено договір зберігання від 16.08.2010 № 1608/10) інших нафтобаз, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів (п 4.1. Договорів).

Проте як встановлено судами попередніх інстанцій позивачем не було надано до суду належних доказів, які б підтверджували приймання поставлених нафтопродуктів за якістю та кількістю в порядку визначеному договорами, зокрема, паспорти якості нафтопродуктів від 01.07.2014 року, 06.07.2014 року фактично були виписані вже після поставки товару, а кількість пального, зазначеного в інших паспортах якості не відповідає загальній кількості поставленого товару, не надано доказів і щодо проведення приймально - здавальних випробувань при отриманні нафтопродуктів, що є обов'язковим відповідно до вимог Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України від 04.06.2007 року №271/121, відсутні в матеріалах справи і докази щодо перевезення та передання на зберігання ПАТ «Дніпронафтопродукт» придбаних позивачем нафтопродуктів, зокрема, актів прийому-передання на відповідальне зберігання, розпоряджень на прийняття нафтопродуктів, актів виконаних робіт/наданих послуг відповідального зберігання, виставлених рахунків за відповідальне зберігання, платіжних доручень на оплату послуг відповідального зберігання.

Таким чином, враховуючи, що на підтвердження фактичного виконання операцій з поставки нафтопродуктів, щодо яких законодавством встановлено особливий порядок транспортування, зберігання та передачі, враховуючи специфіку придбаних у контрагентів товарів та умов укладених договорів, суд приходить до висновку, що ТОВ «ДІКТОН» повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, а наявність у позивача податкових накладних, актів приймання - передачі та платіжних доручень за спірними операціями, як підстави формування податкового кредиту, у даному випадку не є достатніми та вичерпними, оскільки предметом спору є підтвердження інших обставин реальності відображення у податковому обліку господарських операцій, які фактично не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Крім того, судами також встановлено, що надані позивачем реєстри товарно - транспортних накладних за період з 01.06.2014 року по 06.07.2014 року, рахунки-фактури, акти виконаних робіт, податкові накладні не підтверджують поставку нафтопродуктів від контрагентів ТОВ «Талис Плюс», ТОВ «Антарес», вказані документи свідчать про здійснення поставки ТМЦ, що належать ТОВ «Діктон», від ПАТ «Дніпронафтопродукт» до АЗС.

Також судами встановлено, що відповідно до реєстру товарно - транспортних накладних у липні 2014 року останню поставку нафтопродуктів, придбаних у контрагентів, на АЗС було здійснено 07.07.2014 року, в той час коли акт приймання-передавання датується 31.07.2014 року.

Таким чином, у ході розгляду справи платником податків з огляду на приписи процесуального закону (ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України) належними та допустимими доказами не підтверджено свої заперечення проти наданих податковим органом та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України доказів.

Відсутність відповідних доказів є підставою для відмови у задоволенні позову платника податків.

Із зазначеного вбачається, що судами попередніх інстанцій дотримано вимоги ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України та надано правильну правову оцінку встановленим у справі обставинам у їх сукупності з дотриманням норм ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, внаслідок чого висновок про правомірність визначення позивачеві податкового зобов'язання з податку на додану вартість є обґрунтованим.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІКТОН» залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 червня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у справі № 804/5664/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235-244І КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

Л.І. Бившева

О.А. Веденяпін

Повний текст виготовлено 19.09.2016 року.