Справа № 804/3053/16
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2016-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2016 р. Справа № 804/3053/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціальногозахисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства "ТЕПЛОГЕНЕРАЦІЯ" про стягнення заборгованості, -
В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач не забезпечив працевлаштування інвалідів у відповідній кількості та не сплатив вчасно адміністративно-господарські санкції за не здійснення працевлаштування інвалідів, в результаті чого порушено вимоги ст.19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та завдано значної шкоди державним інтересам.
Відповідач позов не визнав, подав до суду письмові заперечення проти позову з проханням відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що Приватне акціонерне товариство "ТЕПЛОГЕНЕРАЦІЯ" направило до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості штатний розклад для працевлаштування інвалідів. Також до центру зайнятості відповідачем подавалася звітність форми 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». В лютому, липні та вересні 2015 року було подано підтвердження вакансії для інваліда. З жовтня 2015 року норматив з працевлаштування інвалідів відповідачем було виконано в повному обсязі, а тому вимоги чинного законодавства покладені на підприємство ним дотримані.
Позивач та відповідач до суду не з'явились про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, надіслали на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі їх представників.
Ухвалою суду від 15.07.2016р. відповідно до ч.6 ст.128 КАС України справу призначено до розгляду у письмовому провадженні на підставі наявних в справі доказів, за відсутності сторін.
Дослідивши матеріали справи, письмові заперечення відповідача та надані ним докази, чинне законодавство, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на Приватне акціонерне товариство "ТЕПЛОГЕНЕРАЦІЯ" покладається обов'язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідачем подавалися звіти до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» Форми №3-ПН, про вакансії робочих місць на яких може використовуватись праця інвалідів на протязі 2015 року, що підтверджується копіями звітів наявними в матеріалах справи.
Відповідачем, відповідно до законодавства було працевлаштовано інвалідів в кількості 6 осіб, а саме: - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, це підтверджується наявними в матеріалах справи засвідченими копіями документів, а саме: Довідками до Актів МСЕК, трудовими книжками вищевказаних осіб.
Факт звернення відповідачем до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості з приводу наявної вакансії для інваліда підтверджується наданою Довідкою №1625 від 06 липня 2016 року.
Відповідно до ч.2 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.
Частиною 3 ст.18 Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства (об'єднання, установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, встановлено нормативом, передбаченим ч.1 ст.19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньорічної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для підприємств (об'єднань), установ організацій незалежно від форми власності та господарювання, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір штрафних санкцій за робоче місце, не зайняте інвалідом , визначається в розмірі половини середньої річної заробітної платина відповідному підприємстві (об'єднанні), у відповідній установі, організації.
Згідно ч.3 ст.20 наведеного Закону сплату штрафних санкцій підприємства (об'єднання) установи і організації провадять за рахунок прибутку, який залишається у їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів).
З огляду на приписи статті 238 Господарського кодексу України, до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, та за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.
Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин відповідно до статті 218 цього Кодексу є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Відтак, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.
Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.
Так, згідно до статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.
Частина 2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.ст.11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Так відповідно до розрахунку суми позову, пред'явленого щодо стягнення заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів, за 1 робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідами, відповідач на думку позивача повинен сплатити адміністративно-господарські санкції, проте судом встановлено, що на підприємстві відповідача працює 6 інвалідів.
Проте, з матеріалів справи вбачається, і цей факт не заперечується позивачем, що відповідачем подавалися звіти до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» Форми №3-ПН, про вакансії робочих місць на яких може використовуватись праця інвалідів на протязі 2015 року, що підтверджується копіями звітів наявними в матеріалах справи.
Із матеріалів справи вбачається, що станом на 09.09.2015р. відповідач працевлаштував інвалідів в кількості 6 осіб - а саме: - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які працюють на підприємстві відповідача, тобто норматив працевлаштування інвалідів виконано.
Вказане також підтверджено листом Нікопольського міськрайонного центра зайнятості від 06.07.2016р. № 1625
Крім того позивач не надав суду доказів, що компетентні органи, які займаються направленням інвалідів для працевлаштування направляли інвалідів до відповідача для працевлаштування і мали місце випадки відмови в такому працевлаштуванні.
Адміністративно-господарську відповідальність, передбачену ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» можна визначити як господарсько-правову відповідальність. Підставою для застосування такої відповідальності, є вчинене роботодавцем правопорушення у сфері господарювання (ч.1 ст.18 Господарського кодексу4 України). Відповідно до ч.2 вказаної статті учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Отже, на думку суду, чинне законодавство не зобов'язує підприємства самостійно займатися пошуком інвалідів та з'ясовувати які саме інваліди потребують роботи, якої відповідної нозології. За таких обставин, покладати на підприємство відповідальність у вигляді штрафних санкцій за неналежне виконання своїх обов'язків спеціально уповноваженими органами є неправомірним і суперечить, як загальним принципам права, так і ст.19 Конституції України.
На підставі викладеного, суд доходить висновку, що відповідачем добросовісно виконані всі вимоги чинного законодавства щодо організації працевлаштування інвалідів на підприємстві, адміністративно-господарські санкції та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій нараховані позивачем безпідставно, оскільки доказів на підтвердження наявності обов'язку відповідача по сплаті штрафних санкцій позивачем не надано та вина відповідача не доведена.
З урахуванням сукупності викладених обставин, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд доходить висновку, що адміністративний позов Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціальногозахисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства "ТЕПЛОГЕНЕРАЦІЯ" про стягнення заборгованості задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного суду України суд, -
В задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціальногозахисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства "ТЕПЛОГЕНЕРАЦІЯ" про стягнення заборгованості, - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Н.В. Турлакова