Справа № 816/754/16
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 р.Справа № 816/754/16

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді Бартош Н.С.,

Суддів: Донець Л.О., Яковенка М.М.

при секретарі Дорошенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2016р. по справі № 816/754/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області

про визнання протиправними та скасування вимоги, податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ФОП ОСОБА_1, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 25.04.2016 р.; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» № б/н від 19.05.2016 р.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2016р. по справі № 816/754/16 позовні вимоги задоволено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2016р. по справі № 816/754/16 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач письмові заперечення на апеляційну скаргу не подав.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку зареєстрований як фізична особа-підприємець, з 04.11.2003 перебуває на обліку платників податків в ДПІ у м. Полтаві та ним обрано загальну систему оподаткування (т. 1, а.с. 236-237).

Також судом першої інстанції встановлено, що фаівцями ДПІ у м. Полтаві у період з 29.03.2016 р. по 18.04.2016 р. проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2015 р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2015 р.

Підставою для прийняття контролюючим органом оспорюваних позивачем податкового повідомлення-рішення та вимоги про сплату боргу (недоїмки) слугував Акт № 1286/16-01-13-05-10/НОМЕР_1 від 25.04.2016 р., у якому перевіряючими зафіксовано порушення позивачем вимог податкового законодавства, а саме: п. п. 138.1, 138.4 ст. 138, пп. 139.1.4 п. 139.1 ст. 139, п. 177.2, пп. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 ПК України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб загалом у розмірі 19040,10 грн., у т.ч.: за 2014 рік - 10936,87 грн., за 2015 рік - 8103,23 грн.; п. 2 ч. 1 ст. 7 та ч. 11 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що призвело до заниження єдиного соціального внеску у загальному у розмірі 41179,93 грн., у т.ч.: за 2014 рік - 23040,11 грн., за 2015 рік - 18139,82 грн. (т. 1, а.с. 9-36).

У зв'язку з цим, спірним податковим повідомлення-рішенням № б/н від 19.05.2016 р. ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: «Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, 11010500» у загальному розмірі 28560,15 грн., з них: 19040,10 грн. - основний платіж, 9520,05 грн. - штрафні (фінансові) санкції (т. 1, а.с. 7). Також відповідачем сформовано та надіслано позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 25.04.2016 р., на підставі якої зобов'язано позивача сплатити суму єдиного соціального внеску загалом у розмірі 41179,93 грн. (т. 1, а.с. 8).

Не погодившись із вказаними вище рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку про їх обґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» (лізингодавець) опублікований публічний договір фінансового лізингу, яким публічно запропоновано необмеженому колу осіб можливість отримання послуг фінансового лізингу, до якого на підставі заяви № PLA0А&36445312 від 25.11.2011 р. приєднався (надав згоду на приєднання) ФОП ОСОБА_1 як лізингоодержувач (т. 1, а.с. 77-80, 82).

Відповідно до п. 2.1. Публічного договору про надання фінансового лізингу лізингодавець (ПАТ КБ «ПриватБанк») на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого на момент укладення договору наведені у пп. 14.1.1 Заяви про приєднання до Договору, Додатку № 1 «Специфікація», а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячні платежі і платежі з відшкодування витрат лізингодавця, пов'язаних з виконанням договору, на умовах цього договору.

Згідно копії Специфікації та акта приймання-передачі до Договору фінансового лізингу № PLA0А&36445312 від 25.11.2011 р. ФОП ОСОБА_1 одержав на умовах фінансового лізингу автомобіль - MITSUBISHI L200 2011 р.в. д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 236772,00 грн. з ПДВ. На умовах, визначених у Заявці про приєднання до Публічного договору № PLA0А&36445312 від 25.11.2011 р. строк лізингу становить 36 місяців з моменту підписання Графіку лізингових платежів (додаток 2 до Договору фінансового лізингу), а щомісячні платежі включають в себе: платіж з відшкодування частини вартості предмета лізингу; винагорода за користування предметом лізингу; платіж з відшкодування інших витрат лізингодавця, пов'язаних з виконання договору. Розмір вказаних платежів визначений у Графіку лізингових платежів (т. 1, а.с. 81-83).

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що за договором фінансового лізингу ФОП ОСОБА_1 у період з січня по листопад 2014 року сплачено лізингодавцю (ПАТ КБ «ПриватБанк») лізингові платежі у загальному розмірі 69173,40 грн., що враховані при визначенні витрат за 2014 рік. При цьому у відповідних платіжних дорученнях у графі «Призначення платежу» помилково зазначено: «Погашення кредиту згідно договору № 36445312 від 25.11.2011 р. без ПДВ» (т. 1, а.с. 243, 244; т. 2, а.с. 29-32).

Порушення вимог податкового законодавства в цій частині відповідач по справі пов'язує з тим, що під час перевірки правильності визначення позивачем оподатковуваного доходу за 2014 рік ревізор-інспектор керувався зазначеним у наданих на перевірку банківських виписках по розрахунковому рахунку № НОМЕР_3 призначенням платежу та виходив з того, що задекларовані платником податків витрати у розмірі 69173,40 грн. понесені у зв'язку з погашенням кредиту (т. 1, а.с. 198-199). Крім того, в доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що фізичні особи-підприємці не мають право здійснювати фінансовий лізинг та відносити на витрати суми сплачених лізингових платежів згідно фінансового договору, оскільки для них, відповідно до ст. 177 ПК України, не передбачено ведення балансового обліку придбаного рухомого та нерухомого майна.

Колегія суддів зазначає, що положеннями ст. 177 ПК України визначено особливості оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Так, згідно з п. 177.1 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу (тобто, у розмірі 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами).

Згідно з вимогами п. 177.2 ст. 177 ПК України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто, різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

У відповідності до п. 177.4 ст. 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно із пп. 14.1.36. п. 14.1. ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також, через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Таким чином, з вказаних нормам права вбачається, що при визначенні фізичною особою-підприємцем об'єкта оподаткування податком на прибуток можуть враховуватися лише документально підтверджені витрати, пов'язані з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця, які включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III ПК України.

За висновком контролюючого органу позивач збільшив витрати, внаслідок чого занизив суму чистого оподатковуваного доходу за 2014 рік у розмірі 69173,40 грн., включивши до складу витрат кошти на погашення кредиту (фактично лізингові платежі) у загальному розмірі 69173,40 грн., за договором фінансового лізингу.

Колегія суддів зазначає, що порядок оподаткування операцій лізингу визначено п. 153.7 ст. 153 ПК України, відповідно до якого передача майна у фінансовий лізинг (оренду) для цілей оподаткування прирівнюється до його продажу в момент такої передачі. При цьому орендодавець збільшує доходи, а в разі передачі у фінансовий лізинг майна, що на момент такої передачі перебувало у складі основних засобів орендодавця, - прирівнює до нуля балансову вартість відповідного об'єкта основних засобів згідно з правилами, визначеними статтею 146 цього Кодексу для їх продажу, а орендар включає вартість об'єкта фінансового лізингу (без урахування процентів, нарахованих або таких, що будуть нараховані, відповідно до договору) до складу основних засобів з метою амортизації, за наслідками податкового періоду, в якому відбувається така передача.

При нарахуванні лізингового платежу орендодавець збільшує доходи, а орендар збільшує витрати на таку частину лізингового платежу, яка дорівнює сумі процентів або комісій, нарахованих на вартість об'єкта фінансового лізингу (без урахування частини лізингового платежу, що надається в рахунок компенсації частини вартості об'єкта фінансового лізингу), за наслідками податкового періоду, у якому здійснюється таке нарахування.

Таким чином, повна сума вартості придбаного у фінансовий лізинг майна повинна включатися покупцем до балансової вартості основних засобів та підлягає амортизації.

Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, вищенаведені правила оподаткування операцій лізингу стосуються юридичних осіб, для яких є обов'язковим є ведення обліку основних засобів та амортизаційних відрахувань. У свою чергу, порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, визначено ст. 177 Податкового кодексу України та для фізичних осіб-підприємців не є обов'язковим ведення обліку основних засобів та амортизаційних відрахувань, і позивачем такий облік не здійснювався.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 24 ЦК України під фізичною особою розуміється людина як учасник цивільних відносин, що вважається фізичною особою. Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати (ст. 325 цього Кодексу).

Одночасно нормами ст. 42 Конституції України та ст. 50 ЦК України визначено право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності.

Зокрема, відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Загальне визначення фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності міститься у пункті 3.8 ст. 3 Класифікації організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004, затвердженої наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики № 97 від 28.05.2004 р., згідно якого «підприємцем» є фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність.

При цьому чинне законодавство України не передбачає виокремлення майна, яке використовується підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, із загальної маси належного цьому громадянинові майна.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Під час проведення перевірки контролюючий орган класифікував витрати ФОП ОСОБА_1, понесені за договором фінансового лізингу № PLA0А&36445312 від 25.11.2011 р., як витрати на погашення основної суми отриманих позик, кредитів, що відповідно до приписів пп. 139.1.4 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат.

Такий висновок податкового органу зроблений на підставі того, що згідно наданих до перевірки виписок по розрахунковому рахунку № НОМЕР_3, відкритому у Пат «Банк Фінанси та кредит» Регіональне управління» ФОП ОСОБА_1 протягом 2014 року здійснювалося погашення кредиту згідно договору № 36445312 від 25.11.2014 р. з подальшим включенням сум на його погашення до складу витрат (що також відображено і в Книзі обліку доходів і витрат). Разом з тим, як було правильно встановлено судом першої інстанції відповідні витрати фактично понесені у зв'язку з відшкодуванням позивачем вартості предмета фінансового лізингу - автомобіля MITSUBISHI L200 2011 р.в. д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 236772,00 грн. з ПДВ, оскільки жодних кредитних договорів за номером № 36445312 від 25.11.2014 р. ФОП ОСОБА_1 не укладалося. В свою чергу зазначений номер належить до договору фінансового лізингу № PLA0А&36445312, до якого позивач приєднався саме 25.11.2011 р., що спростовує висновки відповідача в цій частині.

Судовим розглядом також встановлено, що на підставі договору оренди № 7/2014 від 10.10.2014 р., укладеного між Полтавською обласною організацією Товариства сприяння обороні України (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар), позивач отримав у строкове платне користування частину нежитлового приміщення у будинку літ. А-4, загальною площею 193,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1. За змістом п. п. 1.2., 3.1 цього договору, приміщення передається в оренду з метою здійснення орендарем господарської діяльності. Оренда плата за користування приміщенням за один календарний місяць складає 1934,00 грн. без ПДВ. Крім плати за користування приміщенням орендар сплачує орендодавцю компенсацію вартості комунальних послуг (електропостачання, водопостачання і водовідведення, опалення, вивіз та знешкодження ТПВ), а також відшкодування орендної плати за землю (п. 3.2. Договору) (т. 1, а.с. 52-54).

Орендоване позивачем приміщення передане йому орендодавцем на підставі підписаного 03.11.2014 р. акту приймання-передачі орендованого приміщення.

Судовим розглядом встановлено, що протягом періоду з листопада 2014 року по грудень 2015 року ФОП ОСОБА_1 сплачено за оренду приміщення кошти у розмірі 57760,64 грн., у т.ч.: за 2014 рік - 3739,07 грн., за 2015 рік - 54021,57 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень та актів надання послуг (т. 1, а.с. 56-76, 235). Вказані суми витрат враховані при визначенні оподатковуваного доходу за відповідні звітні (податкові) періоди.

Порушення вимог податкового законодавства в цій частині відповідач по справі пов'язує з тим, що позивачем здійснювалася оплата послуг оренди нежитлового приміщення та комунальних послуг з подальшим їх включенням до складу витрат із відображенням у Книзі обліку доходів і витрат, але ніякого доходу позивачем у перевіряємий період отримано не було, що за висновком перевіряючих свідчить про завищення позивачем величини витрат безпосередньо пов'язаних із отриманням доходу від здійснення господарської діяльності (т. 1, а.с. 22-25).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями (ч. 2 ст. 3 ГК України).

Згідно пп. 14.1.36 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що вказане вище приміщення було орендоване ФОП ОСОБА_1 для здійснення діяльності фітнес-центру, разом з тим, відповідач наполягає на тому, що фактично дана діяльність позивачем не здійснювалася та ним не отримувався дохід від надання фітнес послуг.

Колегія суддів зазначає, що мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Крім того, слід зазначити, що підприємницька діяльність здійснюються суб'єктом господарювання на власний ризик, а тому, у господарських правовідносинах учасники господарського обороту повинні проявляти розумну обачливість.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців одними із видів діяльності ФОП ОСОБА_1 за КВЕД є діяльність спортивних клубів (93.12) та діяльність фітнес-центрів (93.13) (т. 1 а.с. 238). При цьому, в ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що орендовані у Полтавської обласної організації Товариства сприяння обороні України нежитлові приміщення спочатку використовувались позивачем для роботи юнацької секції, потім для зберігання майна, а у подальшому - для облаштування фітнес-зали (т. 1, а.с. 233-234).

На підтвердження понесених витрат за договором оренди № 7/2014 від 10.10.2014 р. позивачем надано акти надання послуг та платіжні доручення (т. 1, а.с. 56-76, 235). Також позивачем надані видаткові накладні та товарний чек на купівлю спортивного інвентарю та будівельних матеріалів і меблів для ремонту та обладнання орендованого приміщення (т. 1 а.с. 248-250, т. 2 а.с. 1-24).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно із п. 138.2. ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Враховуючи положення наведених вище норм права, колегія суддів зазначає, що позивачем підтверджено належними та допустимими доказами факт понесення ним витрат, у зв'язку з орендою нежитлового приміщення, яке використовувалося ним для здійснення господарської діяльності, що свідчить про те, що позивач при здійсненні господарської операції з оренди зазначеного приміщення мав на меті отримання прибутку і здійснював свою діяльність у відповідності із визначеними цілями.

Що стосується посилання відповідача на те, що позивачем при здійсненні такої діяльності не було отримано доходу, колегія суддів зазначає, що неотримання підприємцем доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з його господарською діяльністю, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.02.2011 р. у справі № 21-13а11.

На підставі вище викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправність доводів відповідача про заниження позивачем зобов'язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб за 2014-2015 роки у загальному розмірі 19040,10 грн.

За змістом акту перевірки, наведені вище порушення позивачем вимог податкового законодавства вплинули також на нарахування та сплату позивачем єдиного соціального внеску за 2014-2015 роки, у зв'язку з чим відповідачем встановлено його заниження у загальному розмірі 41179,93 грн., у т.ч.: за 2014 рік - 23040,11 грн., за 2015 рік - 18139,82 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до п. 11 ст. 8 вказаного Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

За змістом акту перевірки висновок про заниження позивачем суми єдиного внеску ґрунтується лише на твердженні про заниження податку на доходи фізичних осіб загалом у розмірі 19040,10 грн., у т.ч.: за 2014 рік - 10936,87 грн., за 2015 рік - 8103,23 грн.

Враховуючи, що в ході розгляду справи не знайшло свого підтвердження факту заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб загалом у розмірі 19040,10 грн., у т.ч.: за 2014 рік - 10936,87 грн., за 2015 рік - 8103,23 грн., донарахування позивачу єдиного внеску у сумі 41179,93 грн. є безпідставним.

За таких обставин, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 31.08.2015 №Ф-/395 в частині визначення суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 41179,93 грн. є необґрунтованою, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Враховуючи те, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2016р. по справі № 816/754/16 прийнята з дотриманням вимог чинного законодавства, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2016р. по справі № 816/754/16 - залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2016р. по справі № 816/754/16 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області про визнання протиправними та скасування вимоги, податкового повідомлення-рішення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий суддя (підпис)Бартош Н.С.
Судді(підпис) (підпис) Донець Л.О. Яковенко М.М.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 26.09.2016 року.