Справа № 495/3742/16-а
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2016-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/3742/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 495/3742/16-а

за позовом ОСОБА_1,

до Управління праці та соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради

про поновлення строків звернення із заявою про призначення допомоги при народженні дитини

В С Т А Н О В И В:

16.05.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради (далі по тексту - відповідач) про поновлення строків звернення із заявою про призначення допомоги при народженні дитини.

Так, згідно останніх уточнень, позивач просить суд:

- визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 термінів подачі заяви з усіма необхідними документами до Управління праці та соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради для призначення і виплати допомоги при народженні доньки - ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3, та відновити право на звернення за допомогою при народженні дитини;

- визнати протиправним рішення Управління праці та соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради про відмову в призначенні допомоги при народженні ОСОБА_2 та зобов'язати призначити та виплатити громадянці ОСОБА_1 одноразову допомогу при народженні дочки - ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.07.2016 року (суддя Прийомова О.Ю.) було відкрито провадження по справі №495/3742/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради про визнання протиправним рішення про відмову в призначенні допомоги та зобов'язання її призначити. Справу призначено до розгляду.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.08.2016 року прийнято адміністративну справу № 495/3742/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради про поновлення строків звернення із заявою про призначення допомоги при народженні дитини до провадження судді Мишко В.В. Справу призначено до розгляду.

Позивач - ОСОБА_1, в судове засідання не з'явилася, але подала до суду заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без її участі.

Представник відповідача - Управління праці та соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Б-Дністровської МР, в судове засідання не з'явився, але від представника управління - Руденка С.С., до суду надійшла заява, згідно якої він просить суд розглянути справу за відсутності представника управління відповідно до вимог чинного законодавства.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши адміністративний позов, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, дослідивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступників висновків.

Відповідно до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пунктами 1-2 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно із п.1 ч.1 ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Положеннями частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 6-рп/1997 від 25.11.1997 року, № 9-рп/1997 від 25.12.1997 року щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, на думку суду, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного позову ще не означає, що суд зобов'язаний надати такий захист. Адже для того, щоб був наданий судовий захист, слід встановити, що особа, яка звернулась з позовом, дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем саме у публічно-правових відносинах.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушено його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність мають бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки саме у сфері публічно-правових відносин.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради про поновлення строків звернення із заявою про призначення допомоги при народженні дитини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 27.04.2012 року між позивачем - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, про що зроблено відповідний актовий запис за № 176, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 27.04.2012 року.

Від сумісного шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька - ОСОБА_2, в м. Керч Автономної Республіки Крим, територія якого є тимчасово окупованою.

Факт народження дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, підтверджується виданим 17.07.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим свідоцтвом про народження НОМЕР_3, актовий запис за № 689.

ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 1, 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» звернулася 12.04.2016 року в Управління праці та соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради із заявою про призначення допомоги при народженні дитини -ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,але їй було відмовлено у призначені вищезазначеної допомоги, у зв'язку з тим, що від народження дитини минуло більше 12 місяців (тобто пройшов строк протягом якого позивач мав право на звернення для отримання вищезазначеної державної соціальної допомоги).

ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради, яквнутрішньо переміщена особа що підтверджується довідкою №5111/1608 від 05 квітня 2016 року.

Раніше, позивач перебував на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, як внутрішньо переміщена особа що підтверджується довідкою від 28.09.2015 року № .

Відповідно до вище зазначених довідок позивач раніше проживала за адресою: АДРЕСА_1

Вище зазначена територія відповідно до статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є тимчасово окупованою.

Однак, за твердженням позивача, до теперішнього часу ОСОБА_1 не могла звернутися до органів соціального захисту населення для призначення допомоги при народженні ОСОБА_2 у зв'язку із наступними обставинами:

- до 08.03.2016 року ОСОБА_1 разом із сім'єю проживала на окупованій території України і не могла її залишити в зв'язку з труднощами транспортування дитини грудного віку, а в подальшому від'їздом чоловіка за кордон;

- настання чергової вагітності та важкий анамнез попередніх вагітностей, загроза переривання вагітності, як результат рекомендації лікаря про спокій;

- проживання та догляд з матір'ю-інвалідом II групи;

- після переселення з окупованої території України ОСОБА_1 займалася встановленням факту народження ОСОБА_2 в судовому порядку, для чого звернулася в усній формі у відділ державної реєстрації актів цивільного стану для отримання дійсного свідоцтва про народження ОСОБА_2, на що 26.03.2016 року ОСОБА_1 було отримано відмову в отриманні свідоцтва.

Так, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2016 року заяву ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи - Відділу РАЦС по м. Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України задоволено. Встановлено факт народження дитини жіночої статі, а саме ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, місце народження - місто Керч, Автономна Республіка Крим; мати - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, уродженка м. Керч, Автономна Республіка Крим, місце реєстрації: АДРЕСА_1; батько - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, уродженець м. Керч, Автономна Республіка Крим, місце реєстрації: АДРЕСА_2.

За рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану було видано 01.04.2016 року свідоцтво про народження ОСОБА_2 НОМЕР_4, про що 01.04.2016 року внесений відповідний актовий запис №2.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно із ст.ст. 10, 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога при народженні дитини надається одному із батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини. Допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Орган праці та соціального захисту населення за місцем проживання одного з батьків, з яким постійно проживає дитина, має право отримувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій відомості, необхідні для призначення допомоги при народженні дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше 12-ти місяців з дня народження дитини.

Відповідно до п.п. 10, 11, 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751, допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання. Для призначення допомоги при народженні дитини органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорту або іншого документу, що посвідчує особу, подається копія свідоцтва про народження дитини (з пред'явленням оригіналу). Допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважається незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ) виданий зазначеними органами та/або особами є недійсними і не створює правових наслідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Україна зобов'язується підтримувати і забезпечувати економічні, фінансові, політичні, соціальні, інформаційні, культурні та інші зв'язки з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними окупованої території.

Відповідно до ст.19 ч. 2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.

Статті 21, 22 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» встановлюють відповідальність місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій і громадян за недостовірність даних і документів, виданих та поданих для призначення державної допомоги.

Відповідно до Закону органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги сім'ям з дітьми, мають право у разі потреби перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність відповідних документів, поданих для призначення допомоги. Одержувачі державної допомоги зобов'язані повідомляти органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги, про зміну всіх обставин, що впливають на виплату допомоги.

Затверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст.19, ч. 1 ст.68 Конституції України, вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Права дитини на забезпечення державою належного її утримання також гарантуються ст.52 Конституції України. Тобто, в даному випадку позовні вимоги є формою реалізації конституційного права громадянина на соціальний захист.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання допомоги при народженні дитини засновані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Згідно із ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВРУ №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

З огляду на викладене, а також враховуючи, що звернення позивача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини з порушенням встановленого законом 12-місячного строку було обумовлене об'єктивною неможливістю дотримання такого строку внаслідок народження дитини на тимчасово окупованій території України, на якій не діяли органи державної влади України, суд вважає поважними причини пропуску такого строку, та вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», ст.ст. 5, 9, 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.ст. 1-2, 6, 9-11, 17-18, 41, 69-71, 86, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради про поновлення строків звернення із заявою про призначення допомоги при народженні дитини - задовольнити частково.

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 термінів подачі заяви з усіма необхідними документами до Управління праці та соціального захисту населення Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради для призначення і виплати допомоги при народженні доньки - ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3.

Поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, строк для звернення до Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради із заявою про отримання одноразової державної допомоги при народження доньки - ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Мишко