Справа № 2а/0870/7730/11
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" вересня 2016 р. м. Київ К/800/37421/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача:Усенко Є.А.,
суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,
при секретарі: Титенко М.П.,

розглянувши у судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області (правонаступник Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Запорізької області Державної податкової служби)

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2012

у справі № 2а-0870/7730/11 Запорізького окружного адміністративного суду

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "Запорізька механізована колона № 1"

до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя (ДПІ)

за участю прокурора Запорізької області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 28.11.2011 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2012 постанову суду першої інстанції скасовано, позов задоволено: скасовані податкові повідомлення-рішення ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя від 15.04.2011 № , № .

У касаційній скарзі ДПІ просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення цим судом норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Позивач не скористався процесуальним правом подати заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для визначення позивачу податкових зобов'язань із податку на прибуток, ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 29.03.2011 № 936/23-3/35842232. Згідно з цим актом товариство порушило норми пункту 1.32 ст.1, пункту 5.1, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (Закон № 334/94-ВР), підпунктів 7.4.1, 7.4.2, 7.4.5 пункту 7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» (Закон № 168/97-ВР): завищило суму валових витрат на 6283117,00 грн. у податковому обліку за 1-й квартал, 1-е півріччя, 3-и квартали 2010 року, 2010 рік та суму податкового кредиту на загальну суму 1015765,00 грн. у податковому обліку за березень, квітень, вересень, жовтень, грудень 2010 року за нікчемним правочином з поставки від ТОВ «Майбуд» підрядних послуг та безтоварною господарською операцією з поставки від ТОВ «Фромекс» товару (електротехнічна продукція, стоянки залізобетонні), у результаті чого занизило податок на прибуток на 1570779,00 грн. у податковому обліку за 1-й квартал, 1-е півріччя, 3-и квартали 2010 року, 2010 рік та ПДВ на 1005685,00 грн. у податковому обліку за березень, квітень, вересень, жовтень, грудень 2010 року.

Висновки про нікчемність правочину з ТОВ «Майбуд» та безтоварність господарських операцій з ТОВ «Фромекс» обґрунтовано посиланнями на ознаки фіктивності їх діяльності, зокрема: відсутність ТОВ «Майбуд» за місцезнаходженням, відсутність у цих постачальників основних фондів (складських приміщень, транспортних засобів тощо) та трудових ресурсів, об'єктивно необхідних для здійснення господарської діяльності.

За наслідками перевірки ДПІ стосовно позивача прийняті податкові повідомлення-рішення від 15.04.2011: № - про збільшення грошового зобов'язання із податку на прибуток на 1570779,00 грн. за основним платежем та 392694,75 за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № - про збільшення грошового зобов'язання з ПДВ на 1005685,00 грн. за основним платежем та 251421,25 за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

У судовому процесі встановлено, що з посиланням на поставку позивачу від ТОВ «Майбуд» підрядних послуг (реконструкція КЛ-0,4Кв; технічне переозброєння та реконструкція Сакських теплових мереж з установкою ПГУ-20; ремонт ВЛ-35кВ «Сільпром» ВАТ «Кримський содовий завод»; проектно-вишукувальні роботи 0,4кВ) та від ТОВ «Фромекс» товару (електротехнічна продукція, стоянки залізобетонні), сторони (позивач та ТОВ «Майбуд») склали акти приймання виконаних робіт, від імені цих постачальників позивачу виписані податкові накладні, на підставі яких позивач сформував валові витрати та податковий кредит у податкових деклараціях з податку на прибуток та з ПДВ за вказані вище податкові звітні періоди.

Відповідно до пункту 5.1 ст.5 Закону № 334/94-ВР (втратив чинність з 1 квітня 2011 року, за винятком деяких положень, у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом України) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат, згідно підпункту 5.2.1 вказаної статті, включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 цієї ж статті визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Абзацами першим, другим підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР (втратив чинність з 1 січня 2011 року з тих же підстав) встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР) (абзац перший підпункту 7.4.5 пункту 7.4 цієї статті).

За змістом наведених норм право платника податків на збільшення валових витрат та на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (послуг) або основних фондів, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, в тому числі податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР) сум витрат на придбання товару (послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні товару (послуг).

Заперечуючи проти адміністративного позову та обґрунтовуючи правомірність зменшення у податковому обліку позивача сум валових витрат та податкового кредиту, ДПІ у судовому процесі посилається на обставини, які спростовують реальний характер поставки позивачу від ТОВ «Майбуд» підрядних послуг та від ТОВ «Фромекс» товарів. Так, контролюючий орган звертав увагу суду на такі обставини, як відсутність у вказаних постачальників основних фондів (складських приміщень, виробничих потужностей, транспортних засобів тощо) та трудових ресурсів, об'єктивно необхідних як для здійснення господарської діяльності взагалі, так і для виконання підрядних робіт із завищеними вимогами щодо кваліфікації виконавця з огляду на технічні характеристики робіт, зазначених в актах приймання виконаних робіт, складених між позивачем та ТОВ «Майбуд»; операцій з поставки. Як свідчить отримана ДПІ в результаті здійснення заходів податкового контролю податкова інформація, ТОВ «Майбуд» з березня по грудень 2010 року здійснювало різнопланову діяльність (від постачання товарів до будівельно-монтажних робіт), взаємодіючи з великою кількістю контрагентів, що за наявності у штаті товариства всього 2-працівників та відсутності доказів залучення додаткових працівників, суд першої інстанції обґрунтовано визнав неможливим.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з реальності господарських операцій з поставки позивачу від ТОВ «Майбуд» підрядних послуг та від ТОВ «Фромекс» товарів, обґрунтувавши цей висновок тим, що позивач на підтвердження права на валові витрати та податковий кредит, суми яких ДПІ виключила з податкового обліку, надав належно оформлені первинні документи бухгалтерського та податкового обліку (акти виконаних підрядних робіт, довідки про вартість виконаних робіт, видаткові та податкові накладні, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення). З огляду на наявність у позивача таких документів суд апеляційної інстанції дійшов висновку про не доведення в судовому процесі з боку ДПІ нікчемності правочинів позивача із цими постачальниками, зазначив на індивідуальний характер відповідальності платника податків за невиконання свого податкового обов'язку.

Однак, з таким висновком не можна погодитися, оскільки він не відповідає обставинам у справі та правильному застосуванню вище наведених норм матеріального права.

Суд першої інстанції, на відміну від апеляційного суду, оцінюючи докази, надані сторонами щодо здійснення поставок ТОВ «Майбуд» підрядних послуг та від ТОВ «Фромекс» товарів, врахувавши високу технічну складність виконання підрядних робіт з реконструкції кабельних ліній, теплових мереж тощо, що вимагає залучення висококваліфікованого персоналу та відповідної техніки; наявності даних про здійснення ТОВ «Майбуд» у той же період часу іншої різнопланової діяльності за наявності всього 2-х працівників; специфіку товару (зокрема, кабель, стійки для опор повітряних ліній електропередач), вказаного як предмет поставки від ТОВ «Фромекс», зберігання та перевезення якого потребує складських приміщень та залучення спеціального транспорту для доставки; надані ДПІ докази про відсутність у вказаних постачальників матеріально-технічної можливості здійснювати господарську діяльність, зробив обґрунтований висновок про відсутність реального характеру поставки позивачу від ТОВ «Майбуд» та ТОВ «Фромекс» товарів (послуг), а отже і про неправомірне формування позивачем валових витрат та податкового кредиту з посиланням на господарські операції із цими постачальниками.

Висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 27.03.2012 у справі за позовом Приватного підприємства «Ангара» до ДПІ у Печерському районі м. Києва, Головного управління Державного казначейства України в м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення та стягнення бюджетного відшкодування, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться постачальником послуг, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; відсутність первинних документів обліку.

У постанові Верховного Суду України від 22.09.2015 у справі за позовом ТОВ «Ампір СВ» до ДПІ у Печерському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Верховний Суд України, застосовуючи норми підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, вказав, що обов'язковою умовою виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення операцій з поставки документами первинного бухгалтерського обліку та податкового обліку, щодо яких встановлена нормативна вимога. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування податкового кредиту за відсутності факту придбання товару (послуг).

Згідно зі статтею 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на викладене, у суду апеляційної інстанції не було підстав, встановлених ст. 202 КАС України, для скасування постанови суду першої інстанції.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області задовольнити, скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2012, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28.11.2011 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: ПідписЄ.А. Усенко
Судді: ПідписО.А. Веденяпін
підписМ.П. Зайцев