Справа № 753/6173/16-а
Суддя: Трусова Т. О.
Дата ухвалення: 2016-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6173/16-а
провадження № 2-а/753/393/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О. за участю: секретаря Косолап Л.П., представника відповідача Давиденко Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, стягнення суми та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком, стягнення пенсії, невиплаченої за період з 1 червня по 31 грудня 2015 р., в сумі 52330,81 грн. та зобов'язання поновити щомісячну виплату пенсії за віком з 1 січня 2016 р.

Позов обґрунтований такими обставинами. З 9 листопада 2012 р. ОСОБА_3 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Позивач працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії чи довічного грошового утримання судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII з 1 квітня 2015 р. виплата пенсії йому призупинена. 3 лютого 2016 р. позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва із заявою про поновлення виплати пенсії та виплату всієї суми пенсії за період з 1 червня 2015 р., проте у поновленні виплати пенсії йому було відмовлено з посиланням на норми статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивач вважає відмову у поновленні виплати пенсії неправомірною посилаючись на положення пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», відповідно до якого у разі неприйняття до 1 червня 2015 р. закону щодо призначення на загальних підставах всіх пенсій, в тому числі спеціальних, з 1 червня 2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне грошове утримання призначаються відповідно до спеціальних законів, в тому числі і Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Оскільки такий закон ні до 1 червня 2015 р., ні пізніше, прийнятий не був, він втратив право на призначення пенсії на умовах та в порядку, передбаченому Законом України «Про судоустрій та статус суддів», а отже відпали і підстави для призупинення йому пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У зв'язку з реорганізацією управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва ухвалою від 17 травня 2016 р. суд замінив первісного відповідача його правонаступником - Лівобережним об'єднаним управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач надав письмові заперечення на позов пославшись на відсутність правових підстав для відновлення виплати пенсії та пропущення позивачем строку звернення до суду. На обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що по-перше, пунктом 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» передбачено скасування з 1 червня 2015 р. норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне утримання) призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», однак він не містить приписів щодо відновлення виплати пенсії, а по-друге, Законом України від 24.12.2015 № 911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» продовжено термін дії обмежень щодо виплати пенсії працюючим пенсіонерам з 01.01.2016 по 31.12.2016.

Заслухавши представника відповідача та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини.

З 23 березня 2004 р. позивач ОСОБА_3 працює у Вищому господарському суді України на посаді судді (а.с. 5).

8 листопада 2012 рОСОБА_3 виповнилося 60 років, у зв'язку з чим з 9 листопада 2012 р. йому було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) в розмірі 7979,08 грн.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» до частини 3 статті 47 Закону № 1058-IV були внесені зміни щодо тимчасового зупинення виплати пенсій особам, які працюють на спеціальних посадах, у зв'язку з чим з 1 квітня 2015 р. виплату пенсії позивачу ОСОБА_3 було припинено.

Оскільки до 1 червня 2015 р. Верховною Радою України не було прийнято закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах, 3 лютого 2016 р. ОСОБА_3 звернувся до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва із заявою про поновлення виплати пенсії за віком, призначеної йому відповідно до Закону № 1058-IV (а.с. 8-9).

Листом від 15 лютого 2016 р. управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва відмовило позивачу у поновленні виплати пенсії посилаючись на відсутність для цього підстав (а.с. 10).

Даючи оцінку правомірності відмови відповідача у перерахунку позивачу пенсії, суд виходить з наступного.

Правовий статус суддів та гарантії їх незалежності визначені Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон 2453-VI), який набрав чинності з 3 серпня 2010 р.

На час призначення позивачу пенсії були чинними положення статті 138 Закону 2453-VI в редакції Закону від 09.07.2011 № 3668-17, відповідно до яких право на пенсію за віком або щомісячне грошове утримання мали, зокрема, чоловіки, які народилися по 31 грудня 1952 року, після досягнення ними 60 років.

За приписом частини 5 зазначеної статті виплата щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до цієї статті, на період роботи на посадах, які дають право на його призначення або право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», припиняється. На цей період призначається і виплачується пенсія відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Вказаною нормою також було обмежено максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду від 03.06.2013 № 3-рп/2013 вищевказані положення частини 5 статті 138 Закону 2453-VI були визнані неконституційними.

Законом від 12.02.2015 № 192-VIІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» була прийнята нова редакція Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до якої положення щодо права судді у відставці на пенсію або щомісячне довічне грошове утримання викладені у статті 141 зазначеного Закону.

За приписом цієї норми судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року;

61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

2. Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу".

3. Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

5. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку.

Однак з 1 квітня 2015 р. на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII положення частини 5 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» були викладені в іншій редакції, відповідно до якої тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до цієї статті або право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», довічне грошове утримання, призначене відповідно до цієї статті, не виплачується.

Законом № 213-VIII були внесені відповідні зміни і до частини 3 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), відповідно до яких тимчасово, у період з 1 квітня по 31 грудня 2015 р., у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених, зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Законом України від 24.12.2015 № 911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» продовжено термін дії обмежень щодо виплати пенсії працюючим пенсіонерам на строк з 1 січня по 31 грудня 2016 р.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 червня 2016 р. у справі № 4-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини третьої, абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, а також пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 р. норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Вказаним рішенням Конституційний Суд України визначив, що визнані неконституційними положення законів не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення рішення. Натомість застосуванню, зокрема, підлягає перше речення частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», а саме: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку».

Як зазначив Конституційний Суд України у вищевказаному рішенні, незалежність як складова конституційного статусу суддів гарантується Конституцією України і забезпечується, зокрема, особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади, забороною впливу на них у будь-який спосіб, захистом професійних інтересів суддів, підкоренням судді лише закону при здійсненні правосуддя, державним фінансуванням та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів, притягненням винних осіб до юридичної відповідальності за неповагу до суду і судді, здійсненням суддівського самоврядування (пункт 27 частини першої статті 85, частини друга, четверта, п'ята статті 126, частини третя, четверта, шоста статті 127, стаття 128, частини перша, п'ята статті 129, стаття 130, пункт 1 частини першої статті 131 Основного Закону України). Професійні судді не можуть належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої (частина друга статті 127 Конституції України).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 у справі про незалежність суддів як складову їхнього статусу, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 у справі щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

Право на справедливий суд в Україні з часу проголошення її незалежності забезпечувалося шляхом розвитку принципу незалежності суддів у законах України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-XII, "Про судоустрій України" від 7 лютого 2002 року № 3018-III та Законі № 2453, в яких послідовно закріплювалися самостійність суддів, свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до внутрішнього переконання суддів та їх належне матеріальне забезпечення.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII,розділах IX, X Закону № 2453 в редакції Закону № 192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Матеріальне забезпечення суддів після виходу їх у відставку як складова їхнього правового статусу є не особистим привілеєм, а засобом конституційного забезпечення незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду за справедливим, неупередженим та незалежним правосуддям.

Відповідно до Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Як зазначається в рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12, від 17 листопада 2010 року № (2010)12, кожна держава має забезпечити відповідність статусу і винагороди суддів гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на судові рішення; мають існувати гарантії виплат у зв'язку з відставкою суддів, які мають відповідати попередньому рівню оплати праці суддів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини).

У вищевказаному рішенні Конституційний Суд України наголосив, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.

Конституційний Суд України у підпункті 6.2 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що "підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді. Тому таке забезпечення суддів залежить від умов, пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя, і не може залежати від інших умов, у тому числі соціального забезпечення, яке призначається і виплачується на загальних засадах та передбачене іншими, крім Закону № 2453, законами України. Одержання суддею у відставці щомісячного довічного грошового утримання не може залежати від виконання ним іншої, зокрема оплачуваної, роботи. Законодавець може передбачати випадки припинення призначення та виплати (або часткової виплати) щомісячного довічного грошового утримання суддів, але тільки з підстав, що прямо впливають на статус суддів (набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді або припинення відставки у зв'язку з повторним обранням на посаду судді тощо)".

Отже, суддя, який після виходу у відставку використовує конституційне право на працю, встановлене статтею 43 Основного Закону України, не може бути позбавлений гарантій незалежності судді, зокрема належного матеріального забезпечення судді у відставці (щомісячного довічного грошового утримання).

Верховна Рада України, вносячи зміни до частини п'ятої статті 141 Закону № 2453 щодо припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, які працюють на певних посадах, порушила конституційні гарантії незалежності суддів. Адже такі законодавчі зміни суперечать меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів як елемента їх незалежності, не відповідають принципу єдиного статусу всіх суддів України, оскільки запроваджують різницю між тими суддями у відставці, які працюють, і тими, які не працюють.

У зв'язку із наведеним застосування відповідачем Законів «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911 фактично є звуженням змісту гарантій незалежності суддів і не відповідає тлумаченню, яке надається в рішенні Конституційного Суду України від 8 червня 2016 р.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 4-рп/2016 позивач має право на одержання пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058-ІV.

При вирішенні вимог про стягнення шкоди в розмірі невиплаченої пенсії за віком за період з 1 червня по 31 грудня 2015 р. та зобов'язання відносити виплату пенсії з 1 січня 2016 р. суд враховуєправову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 р., прийняту за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка полягає у наступному.

Пунктом 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213-VIII передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 р. закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначаються відповідно до вищевказаних законів.

Оскільки Закон № 213-VIII не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2016 р. закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 2453-VI.

Отже з вказаної дати особи яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом № 2453-VI, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону № 1058-ІV.

Відтак з огляду на встановлену Конституційним Судом України неконституційність законодавчих змін щодо припинення виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) суддям у відставці, які працюють на певних посадах,та зміст рішення Верховного Суду України, яке відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковим для всіх судів України, суд дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у відновленні виплати пенсії, діяв не у спосіб, передбачений Конституцією України та законами України.

Враховуючи, що відповідно до положень частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, вимоги за період з 1 червня по 24 вересня 2015 р. залишені без розгляду, а відтак суд вбачає підстави для поновлення порушених прав позивача лише з 25 вересня 2015 р. та у спосіб, передбачений пунктом 2 частини 4 статті 105 цього Кодексу, - шляхом зобов'язання відповідача відновити позивачу виплату пенсії з вказаної дати.

На підставі викладеного, керуючись статтями 158, 160, 161, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва щодо відмови ОСОБА_3 у відновленні виплати пенсії за віком.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві відновити з 25 вересня 2015 року виплату ОСОБА_3 пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя: