Справа № П/811/3583/14
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" вересня 2016 р. м. Київ К/800/26320/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Маслія В.І.,

Кравцова О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року у справі за позовом Маловисківського районного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

Маловисківський районний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми виплаченого матеріального забезпечення у розмірі 3193,00 грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року, позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь Маловисківського районного центру зайнятості суму виплаченого матеріального забезпечення в розмірі 3193,54 грн.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги та застосування судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 в період з 26.02.2004 по 08.07.2014 згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців була зареєстрована як фізична особа-підприємець, тобто належала до категорії зайнятого населення, Маловисківським районним центром зайнятості 15.09.2014 видано наказ №209 "Про відшкодування коштів", відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_2 суму здійснених виплат у розмірі 3193,54 грн.

19.09.2014 відповідачу направлено претензію про повернення коштів у сумі 3193,54 грн. У зв'язку з відсутністю факту добровільної сплати зазначених коштів, районний центр зайнятості звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з доведеності з боку позивача наявності обставин, з якими стаття 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" пов'язує наявність підстав для стягнення виплаченого забезпечення.

Розглядаючи зазначених спір по суті, суди обох інстанцій виходили із наявності у ньому визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, не погоджується із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду вказаної справи у порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне.

Згідно з правовим висновком, висловленим колегією суддів Судової палати у цивільних справах та Судової палати в адміністративних справах 22 вересня 2015 року у справі № 21-2209а15 про стягнення з фізичної особи зайво виплачених сум допомоги по безробіттю, такий спір є не публічно-правовим, а приватно-правовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Посилаючись на вказану позицію колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 22 вересня 2015 року у справі №21-1884а15 за позовом Олександрійського міськрайонного центру зайнятості в Кіровоградській області до фізичної особи про стягнення безпідставно отриманих коштів в якості виплати допомоги по безробіттю, дійшла аналогічного висновку та вказала на відсутність у вказаній справі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Відповідно до частини першої статті 244-1 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з частиною четвертою статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Вимогами частини третьої статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", якими позивач обґрунтовує наявність підстав для звернення до суду із вказаним позовом, встановлено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Зазначені положення повноважень центру зайнятості на звернення до суду із позовом не містять.

Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 вересня 2015 року у справі №21-1884а15, положення пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи із завдань адміністративного судочинства, не мають розумітися судами як положення, що дають право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За вказаних обставин, зважаючи на відсутність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 157, 160, 167, 220, 222, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Маловисківського районного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку статей 235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: