Справа № 815/2692/16
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2016-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2692/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року 11 год. 06 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

судді Марина П.П.,

судді Потоцької Н.В.,

за участю секретаря Слободянюка К.С.,

За участю сторін:

представника Позивача ОСОБА_1,

представників Відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного агентства рибного господарства України, Ліквідаційної комісії Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відновлення водних ресурсів та регулювання рибальства про визнання протиправними та скасування наказів від 10.05.2016 року № 79-О, від 04.03.2016 року № 19-ТО, поновлення на посаді та зобовязання надати пропозиції щодо призначення на рівнозначну посаду, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_4 до Державного агентства рибного господарства України, Ліквідаційної комісії Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відновлення водних ресурсів та регулювання рибальства про визнання протиправними та скасування наказів від 10.05.2016 року № 79-О, від 04.03.2016 року № 19-ТО, поновлення на посаді та зобовязання надати пропозиції щодо призначення на рівнозначну посаду.

Ухвалою від 08.06.2016 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні 20.09.2016 року представник позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства ОСОБА_5 від 10.05.2016 №79-0 щодо звільнення першого заступника начальника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства;

визнати противоправним та скасувати наказ Держрибагенства України від 04.03.2016 №19-ТО «Про звільнення ОСОБА_4П.»;

зобовязати Державне агентство рибного господарства України поновити ОСОБА_4 на посаді першого заступника начальника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства.

зобовязати Державне агентство рибного господарства України надати ОСОБА_4 пропозицій щодо його призначення на рівнозначну посаду державного службовця в новоутворених органах Держрибагенства України на території Одеської області;

стягнути з ліквідаційної комісії Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства середній заробіток за час вимушеного прогулу;

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом Голови ліквідаційної комісії Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства від 10.05.2016 №79-О позивача звільнено з посади першого заступника начальника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства у звязку з ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п.1 ст.40 КЗпП України). На думку позивача, зазначений наказ від 10.05.2016 №79 прийнято з грубим порушенням вимог трудового законодавства, без урахування гарантій працівника на працевлаштування на іншій посаді в структурі органу Держрибагенства України та переважного права працівника на залишення на роботі. Відтак, позивач вказує на те, що звільнення відбулось за відсутності законних на те підстав, у зв'язку із порушенням процедури звільнення, без надання пропозицій рівнозначної посади у новоутворених органах Держрибагентства на території Одеської області, а також враховуючи, що Управління не ліквідовано як структурний підрозділ Державного агентства рибного господарства України, своє звільнення за ст. 40 п. 1 КЗпП України позивач вважає незаконним.

Представники відповідачів у судове засідання 20.09.2016 року зявились, проти задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позову повністю, в тому числі з посиланням на обставини викладені у наданих запереченнях та доповненнях до них, наполягаючи, що позивача звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП з повним дотриманням підстав та порядку такого звільнення, передбаченого діючим трудовим законодавством.

Вислухавши пояснення сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що у задоволені позовних вимог необхідно відмовити повністю з наступних підстав.

Під час розгляду справи судом встановлено, що на час виникнення спірних правовідносин позивач обіймав посаду першого заступника начальника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відновлення водних ресурсів та регулювання рибальства.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства» (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2016 № 86) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Держрибагентства за переліком згідно з додатком 1 (пункт 1 постанови), правонаступником майна територіальних органів Держрибагентства що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, є Держрибагентство (пункт 3 постанови).

30 листопада 2015 року Державним агентством рибного господарства України прийнято наказ № 369 «Про ліквідацію територіальних органів Держрибагентства України» (а.с. 44-45), яким, крім іншого, передбачено: ліквідувати до кінця 2015 року як юридичні особи публічного права територіальні органи Державного агентства рибного господарства України згідно з Додатком № 1 (п. 1); утворити комісії з ліквідації територіальних органів Державного агентства рибного господарства України та затвердити голів комісій (п. 2), в тому числі і Комісію з ліквідації Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відновлення водних ресурсів та регулювання рибальства; затвердити орієнтовний план заходів, пов'язаних із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п. 3); попередити начальників та заступників начальників територіальних органів про наступне вивільнення у зв'язку із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п. 4).

28.12.2015 року позивача ознайомлено з попередженням про його подальше звільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відновлення водних ресурсів та регулювання рибальства на підставі наказу Державного агентства рибного господарства України від 30 листопада 2015 року № 369 «Про ліквідацію територіальних органів Держрибагентства України», постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства України» (а.с. 42).

04.03.2016 року Держрибагентством України прийнято наказ № 19 ТО «Про звільнення ОСОБА_4П.», яким позивача звільнено з посади першого заступника начальника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства у звязку з ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України за п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до розділу 3 Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25.05.1998 р. №731, наказ, розпорядження про призначення або звільнення з посади видається за місцем роботи також тих працівників, які призначаються органом вищого рівні. У ньому зазначається дата фактичного вступу на посаду, звільнення з посади.

На підставі наказу Держрибагентства від 04.03.2016 №19-ТО «Про звільнення ОСОБА_4П.». Наказом Голови ліквідаційної комісії Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства від 10.05.2016 №79-О позивача звільнено з посади першого заступника начальника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства у звязку з ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 10). З даним наказом позивача ознайомлено 10.05.2016 року.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до преамбули Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі - ОСОБА_6 № 3723-XII), зазначений закон регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. ОСОБА_6 визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Згідно зі ст. 30 Закону № 3723-ХІІ державна служба припиняється у випадках, зазначених цією статтею, та за загальними підставами, передбаченими Кодексом законів про працю України.

Враховуючи, що правовідносини стосовно припинення публічної служби внаслідок ліквідації публічного органу нормами спеціальних законів не врегульовані, беручи до уваги приписи ст. 30 Закону № 3723-ХІІ, суд дійшов висновку, що при розгляді даної справи застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року (зі змінами та доповненнями), відповідно до ч. 1 ст. 1 якого зазначений Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч. 2 ст. 40 вказаного кодексу передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як зазначено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясовувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання - чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення працівників у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Тобто, обов'язок власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові перед звільненням переведення на іншу роботу має місце виключно у разі наявності можливості здійснити таке переведення. Враховуючи, що ліквідація установи передбачає фактичну ліквідацію всіх посад цієї установи, можливість здійснити таке переведення при ліквідації установи відсутня.

Зазначене підтверджується і статтею 42 КЗпП України, якою передбачено, що з'ясування наявності або відсутності у працівників певних переваг здійснюється при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (у даному випадку не передбачено з'ясування таких переваг у працівників при ліквідації установи).

Щодо дотримання відповідачем приписів трудового законодавства в частині своєчасного попередження позивача про майбутнє звільнення, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Як встановлено в судовому засіданні позивача про майбутнє звільнення було попереджено 28.12.2015 року, що не заперечується позивачем, наказ про звільнення прийнятий 04.03.2016 року року, тобто, відповідачем дотримані приписи трудового законодавства щодо завчасного повідомлення позивача про майбутнє звільнення.

Під час розгляду адміністративної справи, ухвалою суду від 13 липня 2016 року було запитано у обєднаного профспілкового комітету Західно-Чорноморської рибоохорони згоду або відмову у згоді на звільнення ОСОБА_4 з посади першого заступника начальника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

На виконання Ухвали Одеського окружного адміністративного суду по справі від 13 липня 2016 року обєднаний профспілковий комітет Західно-Чорноморської рибоохорони повідомив, що при звільнені позивача ОСОБА_4, профспілковий комітет не надавав згоди на його звільнення.

Відповідно до ст. 43 Кодексу закону про працю України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органа, без згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається у випадку ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Оцінивши наявні у справі докази у їх взаємному звязку, суд дійшов висновку, що відповідачами не було порушено прав позивача при прийнятті рішення щодо звільнення позивача з урахуванням всіх критеріїв, визначених у ч. 3 ст. 2 КАС України, що виключає правові підстави для поновлення позивача на посаді.

Враховуючи, що під час розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про правомірність прийняття наказів про звільнення позивача, позовні вимоги про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання призначити на рівнозначну посаду не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказів про звільнення.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що докази, наведені позивачем під час розгляду адміністративної справи є недоведеними та безпідставними та не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію представника відповідача суд дійшов висновку, що у задоволені позову ОСОБА_4 необхідно відмовити повністю.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 20.09.2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Складення постанови у повному обсязі відкладено, про що згідно вимог ч. 2 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частин постанови у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_4 до Державного агентства рибного господарства України, Ліквідаційної комісії Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відновлення водних ресурсів та регулювання рибальства про визнання протиправними та скасування наказів від 10.05.2016 року № 79-О, від 04.03.2016 року № 19-ТО, поновлення на посаді та зобовязання надати пропозиції щодо призначення на рівнозначну посаду- відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови підписано колегією суддів 21.09.2016 року.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя П.П. Марин

Суддя Н.В. Потоцька

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_4 до Державного агентства рибного господарства України, Ліквідаційної комісії Західно-Чорноморського басейнового управління охорони використання і відновлення водних ресурсів та регулювання рибальства про визнання протиправними та скасування наказів від 10.05.2016 року № 79-О, від 04.03.2016 року № 19-ТО, поновлення на посаді та зобовязання надати пропозиції щодо призначення на рівнозначну посаду- відмовити повністю.

21 вересня 2016 року.