Справа № 826/23941/15
Суддя: Грибан І.О.
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

22 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючий-суддя Грибан І.О.

судді Беспалов О.О., Парінов А.Б.

за участі :

секретар с/з Кузик М.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Громадянина Республіки Конго ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Республіки Конго ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішень,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 666-15 від 18.09.2015;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання Громадянина Республіки Конго ОСОБА_4 біженцем відповідно до вимог чинного законодавства України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Апелянт, належним чином повідомлений, в судове засідання на апеляційний розгляд не з'явився. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Республіки Конго ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в Республіці Конго, за національністю - конголез, за віросповіданням - християнин, неодружений, в Україні проживає у АДРЕСА_1.

Позивач під час проведення співбесіди 15.08.2014 повідомив, що до України прибув нелегально на човні з території Республіки Конго в кінці жовтня 2008 року. Покинув територію свого походження та не може туди повернутися через причини політичного характеру, а саме через переслідування урядом Конго всіх осіб, що працювали разом із полковником на ім'я ОСОБА_6, а також вказує на причину його переслідування те, що позивач походить із племені Ларі Боконго Тене.

18.09.2015 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 666-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону №3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Позивачем від Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві отримано повідомлення від 12.10.2015 року №215/1 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту.

Вважаючи відмову відповідача неправомірною, позивач звернувся з даним позовом в суд.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів факт наявності основних підстав, за яких особі може бути надано статус біженця, а оскаржуване рішення вважав таким, що прийняте відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надане, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Предметом даного спору є визнання неправомірним рішення № 666-15 від 18.09.2015 про відмову у визнанні Громадянина Республіки Конго ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року стосовно статусу біженця) Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців( далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про надання їй статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Позивач вказує на те, що у зв'язку із причетністю до діяльності полковника ОСОБА_6, заявник вважає, що на теперішній час обмежені його свободи, можливість існування та проживання на території Республіки Конго, а в разі повернення в країну громадянської належності його життю та життю його близьких може загрожувати небезпека.

Так, позивачем під час співбесіди 15.08.2014 повідомлено, що він залишив країну постійного проживання в жовтні 2008 року, вперше з заявою про визнання біженцем звернувся в 2009 році. Однак, йому було відмовлено. Знаходився у розшуку в країні свого походження, на підтвердження своїх слів заявник надав копії наступних документів: копія наказу про розшук, датоване 15.09.2007 р., копію ордеру на ув'язнення датоване 13.09.2007 р., копія розпорядження про залишення обвинуваченого на волі до розгляду його справи судом, датоване 16.01.2014 р., лист про розшук датований 16.01.2014 р. Працював із полковником ОСОБА_6 з 2004 по 2007 роки.

Разом з тим, під час проведення додаткової співбесіди 18.09.2014 позивач повідомив, що почав працювати на полковника ОСОБА_6 з 2005 року.

В подальшому, лише під час проведення додаткової співбесіди 29.05.2015 позивач повідомив, що вперше приїхав в Україну та вперше звернувся з заявою про визнання біженцем у 2000 році, за результатами розгляду якої було надано статус біженця.

Рішенням Держкомнацрелігій України від 27.12.2007 про втрату статусу біженця визнано ОСОБА_4 таким, який втратив статус біженці, оскільки обставини за яких було надано статус біженця, більше не існують. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що під час співбесіди 26.07.2007 позивач повідомив, що він не має страху щодо переслідування.

Тобто, під час співбесід позивачем повідомлена суперечлива інформація.

Крім того, з повідомленої позивачем інформації можна дійти висновків, що останній фізично не міг перебувати і працювати на полковника ОСОБА_6, оскільки в той період часу знаходився на територї України.

Жодних доказів співпраці з полковником ОСОБА_6 позивачем не надано.

Отже, позивач не надав достовірних та правдивих доказів його особистого переслідування за політичними ознаками в країні постійного проживання.

Надані заявником до міграційного органу та до суду документи мають суперечливий характер та не підтверджують дійсності обставин здійснення кримінального переслідування позивача в країні громадянської належності.

Жодних аргументованих свідчень щодо наявності факту переслідування в країні походження за конвенційними ознаками, а так само побоювань стати жертвою таких переслідувань позивач не надав.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідач дійшов правильного висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, доводи заявника суперечливими (такими, що містять розбіжності) та необґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв у відповідності з Законом та міжнародними правовими актами, у межах своєї компетенції.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтверджених доказами, колегія суддів апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Конго ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя І.О.Грибан

Суддя О.О.Беспалов

Суддя А.Б.Парінов

Повний текст виготовлено - 23.09.2016.

Головуючий суддя Грибан І.О.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.