Справа № 826/24990/15
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2016-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

26 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Іраку ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Іраку ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Іраку ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про :

- визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 24-15 від 04.02.2015 про відмову у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Іраку ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 липня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Іраку, народився в м. Аль-Басра, неодружений, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин (шиїт). Ірак залишив легально літаком 14.05.2014, рейс Аль-Басра-Стамбул-Київ. Державний кордон України перетнув легально 14.05.2014. З документів, які посвідчують особу в наявності - паспорт гр. Іраку № НОМЕР_1. За отриманням захисту на території України звертався вперше.

У своїй заяві до управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.07.2014 ОСОБА_1 зазначив, що був змушений залишити Ірак через військовий конфлікт на релігійному підґрунті.

Під час першої співбесіди від 13.08.2014 іноземець зазначив, що отримував погрози від озброєного угрупування "ІНФОРМАЦІЯ_2", починаючи з 2008 року. Шукач захисту вказав, що у нього був власний спортивний зал, через який почалися погрози від "ІНФОРМАЦІЯ_2", останні пропонували іноземцю працювати на угрупування, яким згодом, у 2009 році, був побитий палками через попередню пропозицію. Крім того, позивачу почали погрожувати, підкидаючи листи з погрозами, починаючи з 2012 року, після чого за словами заявника він звернувся до правоохоронних органів, переїхав до свого брата в м. Аль-Басра і згодом виїхав в Україну.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві 20.10.2014 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням відповідача № 24-15 від 04.02.2015 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 17.02.2015 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Так, вважаючи рішення Державної міграційної служби України № 24-15 від 04.02.2015 безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"(далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас частиною 6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, під час співбесіди 13.08.2014 позивач підтвердив обставини, викладені ним у заяві, зазначивши, що в Іраку отримував погрози в свою адресу.

Водночас як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до інформації по країні походження кількість мусульман-шиїтів переважає в місті Аль-Басра, а угрупування "Джейш Аль-Мехді" є шиїтським угрупуванням, як і заявник, тому в даному випадку переслідування на релігійному підґрунті не є обґрунтованими, що спростовує факт отримання позивачем погроз на свою адресу через свою релігійну приналежність.

Крім того, варто зауважити, що в 2008 році після отримання перших погроз позивач не покидав країну походження, де проживав протягом 4 років до 30.01.2012. На початку 2012 року позивач вперше приїхав до України, де проживав 10 місяців, при тому до державних органів за отриманням захисту не звертався. Після десяти місяців перебування в Україні позивач вирішив повернутися на Батьківщину, а відтак, наведене дає підстави для висновку про належні та достатні усвідомлення та оцінку позивачем ситуації в країні громадянства, що, враховуючи його добровільний приїзд в Ірак, не становила загрози життю, безпеці чи свободі позивача, в тому числі за ознаками віросповідання.

Під час проведення співбесіди від 13.08.2014 іноземець зазначив, що намагався легалізуватися в Україні шляхом отримання посвідки на постійне проживання, за допомогою родинних зв'язків із братом.

Судом встановлено, що вперше позивач приїхав в Україну до свого брата на початку березня 2012 року, про що свідчить віза та штампи про перетин державного кордону в паспорті позивача.

Отже, як вірно було зазначено судом першої інстанції, метою звернення позивача до управління у справах біженців ГУ ДМС України в місті Києві є не отримання захисту, а легалізація на території України після спроби отримання посвідки, оскільки позивач звернувся за захистом лише 31.07.2014, в той час як приїхав в Україну 14.05.2014.

Водночас, суд звертає увагу, що згідно статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особі, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, обов'язок на звернення такої особи із відповідною заявою супроводжується певними часовими межами. Зокрема, в разі перетину державного кордону України в порядку, встановленому законодавством України, це п'ять робочих днів (частина перша цієї статті), а у випадку незаконного перетину - без зволікань, тобто за першої можливості, без необґрунтованих затримок. Однак вмотивованих доводів та доказів щодо підстав тривалого зволікання із зверненням до міграційної служби протягом встановленого судом часу позивачем не наведено та не надано, судом відповідно таких не встановлено.

Крім того, причиною неможливості повернення в Ірак позивач вказав війну, однак, враховуючи те, що місто Аль-Басра знаходиться на півдні Іраку (на кордоні з Кувейтом), а військові дії та сфера інтересів угрупування ІДІЛ наразі розповсюджується на центральні, північні провінції Іраку (на кордоні з Сирією) можна зазначити, що місто Аль-Басра наразі не охоплене військовими діями і тому, загроза життю позивача в разі повернення на Батьківщину через військові дії доведена не була.

Позивач не отримував вироків суду про застосування до нього смертної кари, арешту та інших обмежень. Інформація щодо можливого поводження чи покарання не була доведена.

Погрози, які отримував позивач не можуть судом оцінені як обґрунтовані, оскільки наявність реального побоювання за власне життя зумовило б безпосереднє звернення позивача до органів відповідача для вирішення питання щодо отримання статусу біженця ще в січні 2012 року. Натомість позивач повертався в країну свого походження.

Вказані пояснення та встановлені судом обставини очевидно свідчать про відсутність саме обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та наявності таких обставин у місті його проживання Аль-Басра.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не було надано достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не наведено фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Частиною 7 ст. 8 Закону визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстацнеії, що рішення Державної міграційної служби України № 24-15 від 04.02.2015 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Позовна вимога про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства є похідною, а тому також не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Іраку ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 липня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя В.В.Файдюк

суддя Є.В.Чаку

Головуючий суддя Мєзєнцев Є.І.

Судді: Чаку Є.В.

Файдюк В.В.