Справа № 826/7325/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/7325/16

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 вересня 2016 року № 826/7325/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. при секретарі судового засідання Дробчак В. М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Приватного підприємства «АКІВ»

до Київської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «АКІВ» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради №89/9146 від 28.02.2013 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Київської міської ради №89/9146 від 28.02.2013 остання, в супереч наданим їй повноваженням внесла зміни до договору, укладеного на підставі рішення Київської міської ради від 12.02.2004 №43/1253, що вплинуло на правовідносини пов'язані з реалізацією Приватним підприємством «АКІВ» та орендарем ПАТ «САТП – 0904» та іншими орендарями таких земельних ділянок, прав та законних інтересів, а саме: очікування щодо отриманих надходжень від господарської діяльності з урахуванням зафіксованої орендної ставки.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 21.06.2016 судом в порядку ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Додатком №2 до вищевказаного рішення визначено перелік договорів оренди земельних ділянок, розмір річної плати яких менший від мінімального, встановленого ст. 288 Податкового кодексу України, серед яких, зокрема, міститься договір укладений між відповідачем та Відкритим акціонерним товариством «Спеціалізоване автотранспортне підприємство 0904».

З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2016 між Публічним акціонерним товариством «Спеціалізоване автотранспортне підприємство 0904» та Приватним підприємством «АКІВ» укладено договір №208 А про надання послуг оренди площадки для розміщення автомобілів.

Відповідно до п. 2.1. зазначеного договору ціна його становить 3460, 00 грн. в місяць.

Як зазначено у вказаному листі у випадку можливого прийняття судового рішення на користь позивача, Публічне акціонерне товариство «Спеціалізоване автотранспортне підприємство 0904» змушене буде підвищити розмір орендної плати для орендодавців вдвічі.

Приватне підприємство «АКІВ» категорично не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Так, оцінивши наявні документи в матеріалах справи, з урахуванням пояснень сторін суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об'єктивному досліджені доказів дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог мотивуючи це наступним.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі – Закон №280/97-ВР).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною 1 ст. 18 Закону №280/97-ВР встановлено, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування законом.

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Водночас, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (ч. 1 ст. 144 Конституції України).

Пунктом 34, 35 ч. 1 ст. 26 Закону №280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 №161-XIV (далі – Закон №161-XIV) орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Згідно ст. 5 Закону №161-XIV орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Орендарями земельних ділянок можуть бути, зокрема, громадяни і юридичні особи України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи, міжнародні об'єднання та організації, а також іноземні держави.

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч. 1 ст. 6 Закону №161-XIV).

Відповідно до ст. 13 Закону №161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону (ч. 2 ст. 16 Закону №161-XIV).

Статтею 21 Закону №161-XIV визначено наступне.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 30 Закону №161-XIV зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

При цьому, у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку (ч. 2 ст. 30 Закону №161-XIV).

Аналіз вищевикладеного дає суду підстави дійти висновку, правовідносини, які виникають на підставі договору оренди землі, у тому числі, внесення змін до останнього стосується виключно орендаря та орендодавця.

Тобто, в силу приписів ч. 2 ст. 30 Закону №161-XIV саме орендар у разі не згоди щодо зміни умов договору оренди землі може вирішувати спір в судовому порядку.

Як встановлено в ході розгляду справи, оскаржуване рішення прийнято відповідачем відносно Публічного акціонерного товариства «Спеціалізоване автотранспортне підприємство 0904». Жодних правових відносин між Приватним підприємством «АКІВ» та Київською міською радою, в даному випадку не виникло, а спірним рішенням права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені.

Суд вважає за необхідне зазначити, що доводи Приватного підприємства «АКІВ» на порушення його прав та охоронюваних законом інтересів з огляду на можливе майбутнє підвищення ставки орендної плати суд відхиляє, оскільки правові відносини в даному випадку виникають між Спеціалізованим автотранспортним підприємством 0904», як орендодавцем та Приватним підприємством «АКІВ», як орендарем.

Частиною 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

З вказаного слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Суд зазначає, що звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Приймаючи до уваги зазначене в сукупності, суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено факту порушення особисто його прав, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Отже, за підсумком наведеного суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда