Справа № 802/334/16-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/334/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Слободонюк М.В.

Суддя-доповідач: Загороднюк А.Г.

21 вересня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника позивача: Безе Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства "Агросервіс" на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом приватного сільськогосподарського підприємства "Агросервіс" до Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання протиправним та скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И В :

ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року провадження у справі закрито.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та направити справу для продовження розгляду. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до частини 4 статті 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації від 21 жовтня 2015 року №446 "Про припинення дії договору оренди землі".

Підставою для закриття провадження по даній справі згідно ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року слугував висновок суду першої інстанції про неможливість розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком та зважає на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій

Як встановлено з матеріалів справи відповідач є місцевий орган виконавчої влади, а тому, враховуючи вищенаведені норми процесуального законодавства та пункту 1 частини 2 статті 18 КАС України спір предметно підсудний окружному адміністративному суду.

Разом з цим, суд першої інстанції у своїй ухвалі обґрунтовує цивільну юрисдикцію спору, опираючись на рішення ВСУ (№21-5421а15, №21-3296а15, №21-551а14, №21-34а15, №21-228а13, №21-493а14, №21-308а14, №21-544а14).

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Висновок Верховного Суду України, викладений у наведених постановах, фактично зводиться до того, що органи місцевого самоврядування та державної влади у відносинах розпорядження землями є суб'єктами цивільного права і не здійснюють у цих правовідносинах владних управлінських функцій.

Колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України виходячи з наступних підстав.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому статтею 152 ЗК України з урахуванням обов'язкового дотримання норм чинного законодавства. Згідно із цими нормами захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що кореспондується з вимогами частини 2 статті 55 Конституцій України і статті 50 Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що оскарження рішень, дій та бездіяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування є окремим способом захисту права, пов'язаним з їх діяльністю як суб'єктів владних повноважень що здійснюють владні функції. В іншому ж випадку (наприклад, оспорювання формування волі власника) виокремлення цього способу захисту було б позбавлено сенсу. Особа, яка реалізує своє суб'єктивне право через прийняття суб'єктом владних управлінських функцій відповідного рішення, чи вчинення ним дій, вступає з ним в публічно-правові відносини і має право на захист свого права в адміністративному суді.

Так, визнання протиправними та скасування (визнання незаконними - в редакції статті 16 ЦК України) рішень органів державної влади і місцевого самоврядування є окремим способом захисту цивільних прав та інтересів, порушених зазначеними органами під час реалізації ними своїх повноважень. Наведення цього способу захисту в ЦК України свідчить про те, що рішення суб'єкта владних повноважень можуть не лише призводити до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, але й порушувати цивільні права особи, що виникли з інших підстав.

Водночас, це не впливає на визначення судової юрисдикції спору, оскільки вона визначається виключно процесуальним законодавством, в даному випадку - статтею 17 КАС України.

Кодекс адміністративного судочинства України відносить спір до публічно-правового та, відповідно, підсудного адміністративним судам, виходячи з природи дій суб'єкта владних повноважень, який повинен здійснювати у спірних правовідносинах владні управлінські функції. Реалізація у цих правовідносинах суб'єктивних прав фізичних і юридичних осіб, що передбачені нормами приватного права, не переводить такий спір у категорію приватноправового.

Необхідно також зазначити, що відповідач у даному спорі не виступає рівною стороною цивільних прав у правовідносинах щодо припинення договору оренди земель та не виконує організаційно-господарські функції, оскільки частина земельних ділянок, яких стосується спірне розпорядження з 21 грудня 2013 року перебуває у приватній власності фізичних осіб : ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 35). Таким чином, у даному випадку, відповідач міг вчиняти лише управлінські дії по відношенню до інших осіб, тобто виконувати адміністративно-розпорядчі функції, що властиво лише суб'єктам владних повноважень.

У той же час, суб'єкт владних повноважень, виконуючи адміністративно-розпорядчі функції, дотримується певної процедури, визначеної земельним законодавствам і відступити від неї з власної волі (що притаманно власнику) не може (частина 2 статті 19 Конституції України).

Реалізація такої процедури шляхом надання правовстановлюючого документу (або послідуюче скасування правовстановлюючого документу тощо) не перетворюють таку процедуру (дії, рішення) з адміністративних відносин на цивільні і навпаки.

Таким чином, встановлений чинним законодавством України порядок набуття/припинення права власності або користування/оренди земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності є публічно-правовим, і така передача відбувається в межах компетенції та на виконання відповідних управлінських функцій суб'єктом владних повноважень.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги висновки Конституційного Суду України, які хоча за суб'єктним складом стосуються органів місцевого самоврядування, проте предметно стосуються спірних правовідносин.

Так, відповідно до висновків з Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 112 ЗК України, пункту 1 частини 1 статті 17 КАС України, положення пункту 1 частини 1 статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 150 Конституції України встановлено, що до повноважень Конституційного Суду України належить офіційне тлумачення Конституції України та законів України. Згідно з вимогами частини другої цієї статті з питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Статтею 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" передбачено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Щодо обов'язковості виконання рішення Конституційного Суду України вказано у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 26 травня 2015 року у справі №2а/0470/9130/11.

Крім того, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2016 року скасовано ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року про закриття провадження з тих підстав, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Судом І інстанції під час продовження розгляду справи не було враховано підстави з яких скасовано ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року.

Зокрема судом І інстанції не з'ясовано чи мав відповідач, відповідно до чинного законодавства, повноваження приймати будь-які рішення стосовно земельних ділянок і якими нормами це передбачено.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 202 КАС України підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення процесуального питання, а відтак, ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року необхідно скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу приватного сільськогосподарського підприємства "Агросервіс" задовольнити.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року скасувати.

Справу направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Ухвала суду складена в повному обсязі 26 вересня 2016 року.

Головуючий Загороднюк А.Г.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.