Справа № 825/758/16
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/758/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кашпур О.В. Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

20 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р., Петрика І.Й., Сорочко Є.О. Тищенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Батьківщина» про стягнення санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Батьківщина» про стягнення з відповідача в дохід Державного бюджету України 80 721,93 грн. адміністративно-господарських санкцій та 339,06 грн. пені.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач - Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Батьківщина» є працедавцем, який, відповідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», зобов'язаний виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідачем подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік до Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів за формою № 10-ПІ, згідно якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу - 588 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 21 особа; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України від 21.03.1991 № 875 «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 24 особи (а.с.6).

Оскільки відповідачем не було працевлаштовано 3 особи із інвалідністю, позивач нарахував йому адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу по створенню робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 20 721,93 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 339,06 грн.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач здійснив всі передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством та залежні від нього заходи щодо створення робочих місць та для працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що на підставі даних, зазначених відповідачем у звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік, відділенням Фонду соціального захисту інвалідів правомірно визначено суму адміністративно-господарських санкцій у наведеному розмірі за нестворення робочих місць для працевлаштування, оскільки, відповідно до 4-х відсоткового нормативу, відповідач повинен був працевлаштувати 24 особи з обмеженими можливостями, однак, ним було працевлаштовано лише 21 особу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-ХІІ, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» від 23.02.2006 №3483-IV зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» доповнено статтею 18-1, за змістом якої, пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Згідно змісту положень, закріплених в Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 №70, роботодавці подають центру зайнятості звіти про зайнятість і працевлаштування інвалідів відділенням Фонду соціального захисту інвалідів та інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач протягом 2015 року подавав до Срібнянського районного центру зайнятості інформацію про попит на робочу силу (вакансії) із зазначенням громадян-інвалідів для влаштування на підприємство та щомісяця підтверджував дану інформацію для працевлаштування інваліда за формою № 3-ПН, а саме: від 05.01.2015р., від 02.02.2015р., від 02.03.2015р., від 01.04.2015р., від 04.05.2015р., від 01.06.2015р., від 01.07.2015р., від 03.08.2015р., від 02.09.2015р., від 01.10.2015р., від 02.11.2015р., від 02.12.2012р., про що свідчать копії звітів (а.с.21-32).

Так, відповідно до поданих звітів, у відповідача було наявно 10-11 вакансій. Також, у звітах було зазначено, що укомплектування вакансій проводиться за сприяння Державної служби зайнятості. Зазначене підтверджується листом Срібнянського районного центру зайнятості від 06.05.2016р. № 02/317 (а.с.33).

Звітність за формою № 3-ПН подавалася до Срібнянського районного центру зайнятості із заповненим розділом ІІ окремо за кожним записом вакансії, про що свідчить відмітка про наявність додатків до кожної Інформації про попит на робочу силу поданої СТОВ «Батьківщина» протягом 2015 року.

Срібнянським районним центром зайнятості у 2015 році було видано направлення на працевлаштування до СТОВ «Батьківщина» двом інвалідам. Однак, ці особи не були працевлаштовані, у зв'язку з тим, що вакансія зварника на момент звернення інваліда в травні 2015 року була вже укомплектована (на посаді, на яку претендував направлений центром зайнятості інвалід вже працювала інша особа).

Відповідно до форми № 3-ПН, термін подання зазначеної звітності - не пізніше 10 робочих днів з дати відкриття вакансії, у зв'язку з чим, при поданні 01.06.2015р. звітності інформації про попит на робочу силу, вакансія зварника в переліку професій (посад) товариством вже не вказувалася.

Зазначені обставини спростовують твердження апелянта про те, що відповідач не зняв з обліку заявку в центрі зайнятості після її укомплектування.

Щодо іншого направлення на вакансію підсобного робітника, то, згідно програми реабілітації інваліда, було неможливе навантаження даної особи, а робота підсобного робітника передбачає фізичні навантаження.

Відповідно до Інструкції щодо заповнення форм звітності № 3-ПН, ця форма використовується для інформування населення про наявність вакансій, сприяння працевлаштуванню громадян, зареєстрованих у центрах зайнятості як такі, що шукають роботу, для підбору персоналу на замовлення роботодавців, для оцінки поточної потреби в кадрах та організації професійної підготовки населення відповідно до потреб ринку праці.

Таким чином, за своїм змістом, звіт за формою 3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування.

Крім того, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, а адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.06.2011р. у справі №21-60а11 та ухвалі Верховного Суду України від 08.05.2015р. у справі №21-848а15.

Згідно ч. 2 ст. 161 КАС України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач здійснив всі передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством та залежні від нього заходи, зокрема, поінформував Срібнянський районний центр зайнятості про вакансії для працевлаштування інвалідів, а позивачем, в свою чергу, не надано доказів того, що на підприємство відповідача направлені інваліди не були працевлаштовані, або їм було відмовлено у працевлаштуванні на вакантні посади.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Т.Р. Вівдиченко І.Й. Петрик Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлено 26.09.2016 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Петрик І.Й.

Сорочко Є.О.