Справа № 810/3394/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року м. Київ К/800/11949/16

К/800/4787/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Стародуба О.П.,

Швеця В.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі та стягнення коштів, касаційне провадження в якій відкрито за касаційними скаргами ОСОБА_4 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року та Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області, в якому просив: визнати незаконними накази начальника Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 01.07.2015р. №62 та №26-о; поновити його на роботі в Тетіївській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб; стягнути з відповідача матеріальне забезпечення (заробітну плату) позивача за період його тимчасової непрацездатності в розмірі 1764,80грн., заробітну плату позивача за надурочну роботу в розмірі 2823,68грн. та за час вимушеного прогулу за період з 01.07.2015р. до дня винесення судом рішення у цій справі, а також моральну шкоду в сумі 10000,00грн.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 21.10.2015р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016р. постанову Київського окружного адміністративного суду від 21.10.2015р. скасовано; адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано накази Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області від 01.07.2015р. №62 «Про накладення на ОСОБА_4 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» та №26-о «Про звільнення ОСОБА_4.»; зобов'язано Тетіївську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області поновити ОСОБА_4 на роботі в Тетіївській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб Тетіївській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області; стягнуто з Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області на користь ОСОБА_4 матеріальне забезпечення за період непрацездатності з 24.06.2015р. по 26.06.2015р. включно в розмірі 398,01грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів скасувати та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідач же в поданій касаційній скарзі зазначив, що рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому просив останнє скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивач в письмових запереченнях на касаційну скаргу відповідача висловив свою позицію щодо її доводів та вимог.

Обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 1994 року ОСОБА_4 проходив службу в податкових органах й остання займана ним посада - головний державний ревізор-інспектор відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області (наказ від 15.12.2014р. №5-о).

16.06.2015р. позивач на своєму робочому місці у м.Тетієві не з'явився, про причини неявки не повідомив, про що заступником начальника відділення - начальником відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ ОСОБА_5 було складено доповідну записку про відсутність ОСОБА_4 на роботі, а комісією працівників Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області - відповідний акт про відсутність на робочому місці.

17.06.2015р. до Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від ОСОБА_4 надійшла заява від 15.06.2015р. про надання йому відгулів з 16.06.2015р. по 19.06.2015р. за відпрацьовані дні чергування в період з 20.01.2015р. по 30.04.2015р. в порядку наказу Тетіївської ОДПІ №14 від 20.01.2015р.

У відповідь на вказану заяву листом Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 17.06.2015р. №328/Г/040 позивача було повідомлено про відмову в задоволенні його вимог та необхідність з'явитися на робочому місці.

Далі, у період з 17.06.2015р. по 01.07.2015р. позивач на своєму робочому місці також не з'являвся, у зв'язку з чим відповідачем за кожен день складено акти про відсутність працівника на робочому місці.

В журналах обліку виходу на роботу працівників Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області та Ставищенського відділення Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області за вказаний період підписи позивача відсутні.

22.06.2015р. з 8год. 55хв. до 10год. 50хв. позивач перебував у приміщенні Ставищенського відділення Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, про що заступником начальника Ставищенського відділення, головним державним інспектором і головним державним ревізором-інспектором складено відповідний акт №1.

У цей же день, тобто 22.06.2015р., начальником відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб та майнових податків ЄСВ ОСОБА_6, головним державним інспектором організаційно-розпорядчої роботи ОСОБА_7, в.о. завідувача юридичного сектору ОСОБА_8 і головним спеціалістом з питань кадрової роботи ОСОБА_9 було складено акт від 22.06.2015р. №5 про відмову ОСОБА_4 від надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі в період з 16.06.2015р. по 19.06.2015р.

22.06.2015р. начальник Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_10 звернулась до заступника голови профспілкового комітету Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області з поданням про отримання згоди на звільнення ОСОБА_4, й 26.06.2015р. на засіданні профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників органів Державної фіскальної служби Тетіївської ОДПІ (на яке позивач не з'явився, хоча запрошувався) прийнято рішення надати згоду на звільнення ОСОБА_4 за прогул без поважних причин (протокол засідання №1, повідомлення №1).

01.07.2015р. відповідачем видано накази №62 про накладення на ОСОБА_4 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи (відповідно до якого робочі дні з 16 по 19.06.2015р., з 22 по 26.06.2015р. та з 30.06. по 01.07.2015р. визнано для позивача днями прогулу) та №26-о - про звільнення ОСОБА_4 на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

09.07.2015р. ОСОБА_4 особисто з'явився до Ставищенського відділення Тетіївської ОДПІ, отримав трудову книжку та ознайомився з наказом про звільнення.

Вважаючи накази Тетіївської ОДПІ від 01.07.2015р. №62 та №26-о незаконними, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом у даній справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при виданні наказів від 01.07.2015р. №62 та №26-о діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством.

Апеляційний же суд в своєму рішенні зазначив, що відповідач не зажадав від позивача письмових пояснень щодо причин його відсутності на роботі в період з 24.06.2015р. по 01.07.2015р., не вжив жодних заходів для встановлення зазначених обставин та видав накази №62 «Про накладення на ОСОБА_4 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» і №26-о «Про звільнення ОСОБА_4.» у період тимчасової непрацездатності позивача, що є порушенням приписів ч.3 ст.40, ст.149 КЗпП України та зумовлює незаконність зазначених наказів, що, в свою чергу, тягне за собою необхідність їх скасування та поновлення позивача на посаді; разом з тим, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача матеріального забезпечення за перші п'ять днів його тимчасової непрацездатності відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»; водночас, як зазначив суд, оскільки після звільнення з податкового органу позивач в період з 15.07.2015р. по 31.07.2015р. працював в ТОВ «Сузір'я-Попружна», а з 10.08.2015р. перебував на обліку в Ставищенському районному центрі зайнятості, отримуючи допомогу по безробіттю, й розмір одержаних ним заробітної плати та допомоги є більшим, ніж належна йому заробітна плата за час вимушеного прогулу, то позовна вимога про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає, як і вимоги про стягнення заробітної плати за надурочну роботу в розмірі 2823,68грн. й моральної шкоди в сумі 10000,00грн. з огляду на неподання позивачем доказів в підтвердження виконання таких робіт й завдання йому шкоди.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як передбачено п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Отже, достатньою та необхідною правовою підставою для звільнення працівника з роботи за прогул є одночасна сукупність наступних умов: 1) відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин поспіль без поважних причин; 2) встановлення роботодавцем відсутності поважних причин невиходу працівника на робочому місці; 3) наявність письмових пояснень працівника щодо причин його відсутності на робочому місці або відмова надати такі пояснення, за умови, що роботодавець зажадав їх надання.

Частиною ж 3 статті 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

За змістом ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У ч.1 ст.47 КЗпП України закріплено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно зі ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення; за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення; при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника; стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч.1 ст.235 КЗпП України).

Як встановив суд, у відповідності до листка непрацездатності серії АГШ № 386269 у період з 24.06.2015р. по 08.07.2015р. позивач перебував на амбулаторному лікуванні в КЗ «Ставищенська центральна районна лікарня» та був звільнений від роботи.

При цьому, вказаний листок непрацездатності подавався позивачем до Тетіївської ОДПІ, однак, був йому повернутий через наявність недоліків в оформленні (зазначенням найменування роботодавця «Ставищенське відділення Тетіївської ОДПІ» замість «Тетіївська ОДПІ»), тобто фактично відповідач був обізнаний щодо поважності причин відсутності позивача на роботі в період з 24.06.2015р. по 01.07.2015р.

Водночас, наявність неточностей в найменуванні роботодавця, зазначеного у листку непрацездатності, не спростовує факт тимчасової непрацездатності працівника в період, вказаний в такому листі, та не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку неухильно дотримуватися вимог трудового законодавства, зокрема, ч.3 ст.40 КЗпП України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що відповідач не зажадав від позивача письмових пояснень щодо причин його відсутності на роботі в період з 24.06.2015р. по 01.07.2015р., не вжив жодних заходів для встановлення зазначених обставин та видав накази №62 «Про накладення на ОСОБА_4 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» і №26-о «Про звільнення ОСОБА_4.» у період тимчасової непрацездатності позивача, що є порушенням приписів ч.3 ст.40, ст.149 КЗпП України, тягне за собою незаконність та скасування зазначених наказів, поновлення позивача на посаді, а отже й задоволення цієї частини позовних вимог.

Що ж до позовних вимог про стягнення з відповідача матеріального забезпечення (заробітної плати) позивача за період його тимчасової непрацездатності, за надурочну роботу, за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди слід вказати наступне.

Частини 2 та 7 статті 235 КЗпП України передбачають, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, слід враховувати, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, допомога по безробіттю тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч.1 ст.237-1 КЗпП України).

Згідно зі ст.18 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999р. №1105-XIV (далі - №1105-XIV) страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Частиною 1 статті 19 Закону №1105-XIV регламентовано, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

За змістом ч.2 ст.22 Закону №1105-XIV визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 2 та 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з пунктами 3 та 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001р. №1266 (далі - Порядок №1266), розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід) для розрахунку страхових виплат (крім страхування на випадок безробіття) та оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця, є період роботи за останнім основним місцем роботи (зайняття підприємницькою діяльністю) перед настанням страхового випадку, протягом якого застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески.

Розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) для застрахованих осіб (включаючи осіб, які працюють неповний робочий день (робочий тиждень) та добровільно застрахованих осіб), є останні шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (для страхування на випадок безробіття - в якому припинено дію трудового договору або особу знято з обліку у державного реєстратора як суб'єкта підприємницької діяльності, припинення адвокатської, нотаріальної, творчої або іншої діяльності, закінчення проходження служби; для страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання осіб, у яких через деякий час погіршився стан здоров'я у зв'язку з раніше отриманим ушкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання - період роботи за останнім основним місцем роботи перед настанням тимчасової непрацездатності).

Сума страхових виплат застрахованій особі та оплати за перших п'ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця розраховується шляхом множення суми денної (годинної) виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної (середньогодинної) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачено законодавством, на кількість: днів (годин), які підлягають оплаті за графіком роботи підприємства, установи, організації (структурного підрозділу підприємства, установи, організації або за індивідуальним графіком роботи), - для допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати за перших п'ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця (п.20 Порядку №1266).

Отже, враховуючи наведені приписи законодавства, апеляційний суд, встановивши, що в період з 24.06.2015р. по 08.07.2015р. позивач перебував на лікарняному, прийшов до правильного висновку про стягнення на його користь матеріального забезпечення за дні тимчасової непрацездатності в сумі 398,01грн.

Водночас, при вирішенні питання стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційним судом було встановлено, що період вимушеного прогулу позивача з 09.07.2015р. по 19.01.2016р. складає 135 днів; разом з тим, в період з 15.07.2015р. по 31.07.2015р. позивач працював в ТОВ «Сузір'я-Попружна» на посаді менеджера зі збуту та отримав за цей період заробітну плату в розмірі 1674,03грн., а з 10.08.2015р., перебуваючи на обліку в Ставищенському районному центрі зайнятості, одержав допомогу по безробіттю в сумі 26768,48грн., тобто вказані суми доходу позивача, що мають бути враховані при розрахунку розміру відшкодування за час вимушеного прогулу, є більшими, ніж його середній заробіток за 135 днів вимушеного прогулу, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим, факт виконання позивачем у період з 20.01.2015р. по 30.04.2015р. надурочних робіт й, відповідно, набуття права на отримання певної грошової компенсації в процесі розгляду справи судами попередніх інстанцій свого підтвердження не знайшов.

Крім того, як правильно вказав суд апеляційної інстанції, наказ від 20.01.2014р. №14 «Про проведення компанії декларування доходів громадян, отриманих у 2014 році» та графік чергувань до нього містять лише відомості щодо порядку проведення Тетіївською ОДПІ компанії декларування доходів громадян та графік чергувань працівників, однак, жодним чином не підтверджують факт виходу та виконання позивачем роботи в понадурочний час.

Також позивачем не було підтверджено й факту завдання йому відповідачем моральної шкоди (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, причинно-наслідкового зв'язку з незаконними діями чи рішенням відповідача), а також обґрунтовано заявлений ним розмір моральної шкоди (10000,00грн.).

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції про визнання протиправними та скасування наказів Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області від 01.07.2015р. №62 «Про накладення на ОСОБА_4 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» та №26-о «Про звільнення ОСОБА_4.», поновлення позивача на роботі в Тетіївській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб Тетіївській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області та стягнення на його користь матеріального забезпечення за період непрацездатності в сумі 398,01грн., а також відмову в задоволенні позову щодо стягнення на користь позивача заробітної плати за надурочну роботу в сумі 2823,68грн. та за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.07.2015р., а також моральної шкоди в сумі 10000,00грн.

Відповідно до ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Доводи ж касаційних скарг не дають підстав для висновку про прийняття судами за наслідками розгляду даної справи неправильних рішень, а тому підстав для скасування останніх колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 210, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області відхилити, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку та строки, передбачені главою 3 розділу IV КАС України.

Судді: Пасічник С.С.

Стародуб О.П.

Швець В.В.