Справа № 804/7231/15
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

30 серпня 2016 рокусправа № 804/7231/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дурасової Ю.В.

суддів: Туркіної Л.П. Коршуна А.О.

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.

представника позивача: Шестерня Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2015 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецсплав" до Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № та № від 19.01.2015 року, винесені Криворізькою південною об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що пред'явлені до перевірки документи є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення між позивачем та його контрагентами зазначених господарських операцій

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем (Криворізькою південною об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області) подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що до перевірки не надано первинні документи, які містять інформацію щодо переміщення (транспортування) товару, не надано акти приймання товару по кількості і якості, посвідчення про право приймання продукції, чим порушено Інструкцію про приймання продукції виробничо-технічного призначення. Не надано копії книги реєстрації виданих довіреностей на отримання товару, сертифікати якості. Документально не підтверджено використання товару в господарській діяльності. При дослідженні контрагентів-постачальників по ланцюгу ПП «Проотор» не підтверджено реальності здійснення господарських операцій та права на податковий кредит.

В запереченнях на апеляційну скаргу зазначено, що п.102.1 ст. 102 ПКУ встановлений строк (1095 днів) згідно якого контролюючий орган має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків, а саме не пізніше 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначить суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення-рішення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. В даному випадку вироком суду було засуджено директора контрагента позивача (ПП «Протор») за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме, службової недбалості. Вирок набув чинності 20.09.2013 року. Господарські операції позивача задекларовані в січні, лютому 2011 року, а податкові повідомлення-рішення прийнято 19.01.2015 року, з порушенням вимог 102 ПКУ. Позивач мав фінансово-господарські відносини з ПП «Протор» (продавець) на підставі договору від 25.11.2010. в подальшому товар отриманий від ПП «Протор» було реалізовано на адресу покупців ВАТ «Полтавський ГЗК» (договір від 18.01.2010 року), ВАТ «Північний ГЗК» (договір від 13.01.2011 року). Недійсність цих договорів не встановлена. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін. Надав пояснення аналогічні, викладеним в запереченнях проти апеляційної скарги.

Інші учасники процесу у судове засідання не з'явились. Про час, дату та місце судового засідання повідомленні належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що податковим органом проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ "Спецсплав" на підставі направлення від 02.11.2012 року та в зв'язку з отриманням постанови слідчого від 22.08.2012 року, з питань дотримання вимог податкового законодавства України під час здійснення фінансового-господарських взаємовідносин з ПП "Протор" за весь період діяльності.

За результатами перевірки податковою інспекцією складено акт №826/222/31932704, яким зафіксовано порушення ТОВ "Спецсплав" ч.1 ст.203, 215, 228, 662, 655, 656 ЦК України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (п. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України) по правочинах, здійснених ТОВ "Спецсплав" з ПП "Протор" та підприємствами-покупцями ВАТ "Полтавський ГЗК", ВАТ "Північний ГЗК" за грудень 2010 року та січень 2011 року, в результаті чого підприємством в порушення пп.7.2.6 п.7.2, пп.7.4.1, пп.7.4.5, пп.7.7 п.7.1 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997 року; п.198.3, п.198.6 статті 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI занижено податок на додану вартість в сумі 45 947 грн., в тому числі: грудень 2010 року - заниження на 47 097 грн., січень 2011 року - завищення на 1 150 грн.; в порушення п.3.1 ст.3, п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 22.05.1997 року №283/97-ВР занижено податок на прибуток в сумі 57 434 грн., в тому числі: 4 квартал 2010 року - заниження на 58 872 грн., 1 квартал 2011 року - завищення на 1 438 грн.

На підставі акта перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 19.01.2015 року, яким ТОВ "Спецсплав" збільшено розмір грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 75 029 грн., податкове повідомлення-рішення № від 19.01.2015 року, яким ТОВ "Спецсплав" збільшено розмір грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 60 022,25 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Податкового Кодексу України, Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", норми Законів України "Про оподаткування прибутку підприємств" та "Про податок на додану вартість" що були чинними на час виникнення правовідносин.

Відповідно до підпункту 1.32 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Згідно з пунктом 5.1 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Згідно з підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Податкового Кодексу України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток),операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Порядок визначення доходів і їх склад встановлено статтею 135 Податкового кодексу України, відповідно якої, доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статі 137, на підставі документів, визначених пунктом 135.2 цієї статті та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається, відповідно до пункту 135.4 цієї статті та інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 Податкового Кодексу України, інші доходи включають вартість товарів (робіт/послуг) безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

У відповідності до п. 138.1 ст. 138 Податкового Кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 ст.138: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 ст.138, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 ПК України; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї ст.138 а у статті 139 ПК України.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II ПК України (п. 138.2 ст. 138 ПК України).

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (чинного на час виникнення правовідносин) податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8.1. цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Також, підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

У відповідності до п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням чи виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку або придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями та іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства і сплатою податку до бюджету іншими суб'єктами господарювання. Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту для цілей оподаткування податком на додану вартість та до складу витрат навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Тобто, для підтвердження даних податкового обліку платника податку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Слід зазначити, що господарською операцією, згідно зі ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Судом першої інстанції зазначено, що визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що, вказана вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов'язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами Податкового кодексу України. При цьому, сама собою відсутність окремих документів (ліцензій, дозволів і т.п.), а так само помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Відповідно до вимог статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 2 статті 215 Цивільного коксу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частин 1,2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АРК, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним.

Матеріалами сприт підтверджено, що підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, податковий орган зокрема визначив непідтвердженість факту придбання товарів у ПП "Протор" з огляду на відсутність в них належним чином оформлених паперових носіїв та як наслідок непідтвердженість факту здійснення господарських операцій стосовно їх подальшої реалізації покупцям ВАТ "Полтавський ГЗК" та ВАТ "Північний ГЗК" та правомірність визначення сум податкових зобов'язань, податкового кредиту, витрат та доходу від такої реалізації. Отже, податковий орган дійшов висновку, що оскільки не підтверджено факт реального вчинення господарських операцій по купівлі ТМЦ ПП "Протор" з позивачем, то у позивача не виникає права на податковий кредит та відсутнє право на віднесення витрат з придбання товарів до витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування. Підставою для таких висновків податкового органу став акт перевірки контрагента позивача, розбіжності податкових зобов'язань та податкового кредиту між позивачем та контрагентом в АІС "Податковий блок" та відсутність товарно-транспортних накладних.

Згідно матеріалів справи позивач мав фінансово-господарські відносини з ПП "Протор" (Продавець) на підставі договору від 25.11.2010 року №25/11-10. В подальшому отриманий товар реалізовано позивачем на адресу покупців ВАТ "Полтавський ГЗК" за договором №142/4638 від 18.01.2010 року та ВАТ "Північний ГЗК" за договором №74 від 13.01.2011 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази визнання недійсними вказаних договорів, укладених позивачем з вищезазначеними контрагентами. Факт укладення цих договорів та їх виконання сторонами підтверджується фактичними обставинами справи, зокрема первинними документами, які фіксують здійснення господарських операцій на виконання умов договорів. На виконання умов договорів між ТОВ "Спецсплав" та зазначеними контрагентами підписано відповідні специфікації, видаткові та податкові накладні, рахунки, довіреності, які дають можливість встановити зміст і обсяг поставленого товару, характеристики кількісних показників та суму відповідних витрат позивача.

При цьому, на виконання умов договору з ПП "Протор" між сторонами оформлено специфікації №1 та №2, податкові накладні №2128 від 02.12.2010 року, №412 від 01.01.2011 року, видаткові накладні №2128 від 02.12.2010 року та №412/2230 від 04.01.2011 року. Розрахунки здійснено на суму 1 032 276,18 грн. в безготівковій формі, та підтверджено платіжними дорученнями №417 від 19.01.2011 року, №4 від 20.01.2011 року, №420 від 20.01.2011 року, №430 від 31.01.2011 року, №5, 433 від 02.02.2011 року, №445 від 09.02.2011 року.

На виконання умов договору №142/4638 від 18.01.2010 року оформлено специфікацію №11 від 10.01.2011 року, №12 від 20.01.2011 року, податкові накладні №94 та №95 від 23.12.2010 року, №100 від 30.12.2010 року, видаткові накладні №228218 та №230219 від 23.12.2010 року, №236224 від 30.12.2010 року, довіреності на отримання товару, рахунки на сплату.

На виконання договору з ВАТ "Південний ГЗК" від 26.01.2010 року №119 надано специфікацію №5, податкові накладні №91 від 03.12.2010 року, №1 від 06.11.2011 року, видаткові накладні №226216 від 03.12.2010 року, №237225 від 06.01.2011 року, довіреності на отримання товару, рахунки на сплату.

Отже зазначеними первинними документами підтверджено здійснення господарських операцій.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити щодо ненадання до перевірки журналу реєстрації виданих довіреностей на отримання продукції, наступне.

Пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно пункту 3.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, облікові регістри - це носії спеціального формату (паперові, електронні) у вигляді відомостей, ордерів, книг, журналів, машинограм тощо, призначені для хронологічного, систематичного або комбінованого нагромадження, групування та узагальнення інформації з первинних документів, що прийняті до обліку.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що документи які не були надані до перевірки не є первинними документами чи документами з питань обчислення і сплати податків та зборів в розумінні пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України.

Одночасно, щодо відсутності у видаткових накладних та рахунках прізвища особи, яка складала дані документи та даних довіреностей на отримання товару, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у зазначених документах наявні підписи посадових осіб та печатки підприємства, що було зазначено судом першої інстанції.

Крім того слід зазначити, що у разі підтвердження дійсного виконання відповідних господарських операцій певні недоліки первинних документів не можуть слугувати підставою для притягнення платника податку до відповідальності.

Щодо відсутності товарно-транспортних накладних слід звернути увагу, що відповідно до пп.5.2. п.5, укладеного з ПП "Протор" договору від 25.11.2010 року №75/11-10, поставка товару проводиться Продавцем на склад Покупця. Окрім того, товарно-транспортна накладна не є документом, який підтверджує передачу товару, а є виключно документом, що відображає спосіб та засіб транспортування товарно-матеріальних цінностей та відсутність якого не може спростовувати реальність здійснених господарських операцій.

З приводу відсутності актів приймання товару по кількості та якості, то в даному випадку між сторонами договору було оформлено видаткові накладні, які несуть в собі інформацію саме про такі показники та є первинними документами в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Матеріалами справи підтверджено, що придбані у ПП "Протор" товарно-матеріальні цінності використано позивачем у власній господарській діяльності: частково у процесі власного виробництва, частково реалізовано покупцям ВАТ "Полтавський ГЗК" та ВАТ "Південний ГЗК", що надає позивачу право на формування податкового кредиту. При цьому, всі надані первинні документи відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та мають всі необхідні реквізити (печатки підприємств, підписи уповноважених осіб тощо) як наслідок - вони є такими, які підлягають обов'язковому врахуванню як в бухгалтерському, так і в податковому обліку.

Отже, враховуючи, що первинні бухгалтерські документи на продаж товарів та надання робіт/послуг від контрагентів, виписані особами, які на час їх видання не втратили статус платника податку на додану вартість, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності включення позивачем до складу податкового кредиту сум ПДВ. Посилання відповідача в акті перевірки як на підставу відсутності господарських операцій між позивачем та ПП "Протор" на акт перевірки Лівобережної МПДІ м. Дніпропетровська №2630/23-3/37211425 від 24.06.2011 року не може вважатися безперечним доказом підтвердження нереальності спірних господарських операцій, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Таким чином господарські операції ТОВ "Спецсплав" та ПП "Протор", ВАТ "Полтавський ГЗК" та ВАТ "Північний ГЗК" є реальними, направленими на настання правових наслідків, які обумовлені ними та підтверджені належним чином складеними первинними документами. Тобто, ТОВ "Спецсплав" має право на відображення цих господарських операцій у податковому обліку зокрема при визначені об'єкту оподаткування податком на додану вартість та при формуванні податкової звітності з податку на прибуток приватних підприємств. Отже, помилковими є висновки податкового органу про заниження позивачем податку на додану вартість та заниження податку на прибуток.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити щодо посилань представника відповідача, на вимоги пункту 86.9 статті 86 Податкового кодексу України (в редакції на момент проведення перевірки та вручення акту), яка містила заборону нарахування грошового зобов'язання за результатами перевірки, призначеної відповідно до кримінально-процесуального закону або закону про оперативно-розшукову діяльність до дня набрання законної сили рішенням суду, не обмежуючи коло посадових осіб, відносно яких дане провадження було порушено та не встановлюючи строків для прийняття податкового повідомлення-рішення після набрання чинності вироком суду в кримінальній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 86.9 статті 86 Податкового кодексу України (в редакції на час здійснення перевірки) у разі якщо грошове зобов'язання розраховується органом державної податкової служби за результатами перевірки, призначеної відповідно до кримінально-процесуального закону або закону про оперативно-розшукову діяльність, податкове повідомлення-рішення за результатами такої перевірки не приймається до дня набрання законної сили відповідним рішенням суду. Матеріали перевірки разом з висновками органу державної податкової служби передаються правоохоронному органу, що призначив перевірку. Статус таких матеріалів перевірки та висновків органу державної податкової служби визначається кримінально-процесуальним законом або законом про оперативно-розшукову діяльність.

Отже, податковим органом правильно вчинені дії щодо не прийняття податкових повідомлень-рішень до дня набрання законної сили відповідним рішенням суду. В даному випадку вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська було засуджено директора ПП "Протор" за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 367 КК України, а саме службової недбалості, тобто неналежного виконання службовою особою своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них.

Вирок суду набрав законної сили 20.09.2013 року.

Одночасно слід дослідити вимоги пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на час здійснення перевірки): контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

При цьому, підпунктом 102.2.2 пункту 102.2 статті 102 Податкового кодексу України передбачено один з виключних випадків, коли грошове зобов'язання може бути нараховане без дотримання строку давності встановленого статтею 102 цього Кодексу, якщо посадову особу платника податків (фізичну особу - платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов'язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили. Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в даній справі вирок суду винесено не у відношенні платника податку (позивача), а відносно його контрагента (вирок суду в кримінальному провадженні по факту вчинення злочину директором ПП "Протор", а не директором ТОВ "Спецсплав").

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, враховуючи вимоги податкового законодавства, склад кримінального правопорушення та набрання вироком суду законної сили 20.09.2013 року, податковий орган, мав можливість нарахування грошових зобов'язань, не порушуючи як вимоги п.86.9 статті 86 Податкового кодексу України (в редакції на момент здійснення перевірки та вручення акту) так і вимоги статті 102 Податкового кодексу України, оскільки господарські операції позивача задекларовано в січні, лютому 2011 року, а податкові повідомлення-рішення прийнято 19.01.2015 року, тобто з порушенням вимог статті 102 Податкового кодексу України.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Криворізької південної об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: Ю.В. Дурасова

Суддя: Л.П. Туркіна

Суддя: А.О. Коршун