Справа № 805/2383/16-а
Суддя: Крилова М.М.
Дата ухвалення: 2016-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2016 р. Справа №805/2383/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 17:27

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Крилової М.М.,

при секретарі - Зикун Ю.В,

за участю

позивача - ОСОБА_1 (особисто),

представника позивача - ОСОБА_2 (за договором),

представника відповідача 1 - ОСОБА_3 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Краснолиманського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2015 року по 08.04.2016 року в розмірі 44504,03грн., одноразової грошової допомоги у розмірі 57762,20грн., середнього грошового забезпечення за два місяці у розмірі 11552,44грн., компенсації за невикористану відпустку, зобов'язання виплатити середнє грошове забезпечення з 09.04.2016 року по момент винесення рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (відповідач 1), Краснолиманського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (відповідач 2), в якому просив:

- стягнути з Краснолиманського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2015 року по 08.04.2016 року в розмірі 44504,03грн.;

- стягнути з Краснолиманського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області одноразову грошову допомогу у розмірі 57762,20 грн.;

- стягнути з Краснолиманського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області середнє грошове забезпечення за два місяці у розмірі 11552,44грн.;

- стягнути з Краснолиманського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області компенсацію за невикористану відпустку;

- зобов'язати Краснолиманський міський відділ Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області виплатити середнє грошове забезпечення з 09.04.2016 року по момент винесення рішення у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.08.2014 року наказом МВС України №1667 о/с його звільнено з органів внутрішніх справ. Проте, постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.05.2015 року вказаний наказ в частині звільнення позивача скасовано. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 17.02.2016 року позивача поновлено на попередній посаді та стягнуто з Краснолиманського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 27.08.2014 року по 27.08.2015 року. Позивач зазначає, що вказані рішення суду фактично були виконані з затримкою.

Таким чином, позивач вважає, що у зв'язку з несвоєчасним виконанням судових рішень з відповідача на його користь підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 28.08.2015 року по 08.04.2016 року у розмірі 44504,03грн.

Також позивач вказує на те, що у зв'язку зі звільненням з органів внутрішніх справ відповідно до наказу №19 о/с лк від 18.03.2016 року через скорочення штату, на його користь підлягає виплаті одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 57762,20грн.

Крім того, позивач вважає, що відповідно до наказу МВС України від 31.12.2007 року № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу ОВС» п. 3.4.8, особам рядового і начальницького складу, звільненим з посад у зв'язку зі скороченням штату, з дня наступного за днем звільнення із займаної посади, протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке особа отримувала за штатною посадою на день звільнення, з приводу чого на його користь підлягає виплаті грошове забезпечення за два місяці у зв'язку зі скороченням штатної посади у розмірі 11552,44грн.

Водночас, позивач посилається на те, що оскільки має місце заборгованість по виплаті грошового забезпечення та ці суми не були виплачені йому при звільненні, відповідач згідно ст.ст.116,117 КЗпП України повинен сплатити йому середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 09.04.2015 року по момент винесення рішення по даній справі.

Відповідач 1 позовні вимоги не визнав.

В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача 1, в яких останній зазначає, що відповідно до п.1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України №499 від 31.12.2007 року, грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу виплачується за місцем проходження служби. Позивач проходив службу в Краснолиманському МВ та отримував там грошове забезпечення. Краснолиманським МВ проведено повний розрахунок з ОСОБА_1 при його звільненні, а саме виплачено грошове забезпечення за період з 27.08.2015 року по 06.11.2015 року у сумі 5665,05 грн., компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік у розмірі 2911,16 грн., одноразову грошову допомогу у сумі 23638,50 грн. Тобто стосовно позовних цих вимог відсутній предмет спору. Щодо позовних вимог в частині стягнення грошового забезпечення за два місяці відповідач 1 зазначив, що п. 3.4.8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ №499, на який посилається позивач, стосується лише осіб, які звільнені із займаних посад за скороченням штатної посади та перебувають у розпорядженні ОВС. Стосовно позовних вимог позивача в частині зобов'язання виплатити середнє грошове забезпечення з 09.04.2016 року відповідач 1 вказує на те, що спеціальним законодавством, що регламентує проходження служби в органах внутрішніх справ, не передбачені такі виплати. Таким чином, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному в позові, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, надав пояснення, аналогічні викладеному у запереченнях проти позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ у Краснолиманському МВ ГУ МВС України в Донецькій області.

Наказами МВС України від 11.08.2014 року №879 та від 26.08.2014 року №1667 о/с у відповідності до п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивач був звільнений з органів внутрішніх справ у запас за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.05.2015 року по справі №808/7408/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2015 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано п. 5 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2014 № 879 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Артемівського МВ, Краснолиманського МВ, Дзержинського МВ та УДАІ ГУМВС України в Донецькій області» в частині звільнення підполковника міліції, начальника сектору дільничних інспекторів міліції Краснолиманського міського відділу Головного Управління МВС України у Донецькій області ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 26.08.2014 № 1667о/с «По особовому складу» в частині звільнення підполковника міліції, начальника сектору дільничних інспекторів міліції Краснолиманського міського відділу Головного Управління МВС України у Донецькій області ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас (із постановленням на військовий облік) на підставі п. 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Крім того, постановою Донецького окружного адміністративного суду від 17.02.2016 року по справі №805/4977/15-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про зобов'язання виконати певні дії задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору дільничних інспекторів міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з 27 серпня 2014 року.

Зобов'язано Краснолиманський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.08.2014 року по 27.08.2015 року.

Постанову в частині поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць звернуто до негайного виконання.

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 18.03.2016 року №19о/с лк, на підставі вказаного рішення суду, підполковника міліції ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника сектору дільничних інспекторів міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з 27 серпня 2014 року до 06 листопада 2015 року.

Пунктом 2 даного наказу згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ вирішено вважати звільненим у запас Збройних Сил з 06 листопада 2015 року за п. 64 «г» (через скорочення штатів) підполковника міліції ОСОБА_1 - начальника сектору дільничних інспекторів міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області. Із зазначеним наказом позивач ознайомлений під особистий підпис 08 квітня 2016 року.

Щодо строку звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративний позов, відповідно до ст. 99 КАС України, може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Також суд бере до уваги правову позицію Конституційного Суду України з цього питання, яка викладена у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 по справі № 1-18/2013, де зазначено наступне. При розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не повязане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

Крім того, аналогічна правова позиція викладена Конституційним Судом України у абзаці пятому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, де мова йде про те, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Тобто, вирішуючи питання щодо пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом порушених прав, суд виходить з того, що позивачем заявлені вимоги про стягнення грошового забезпечення та компенсаційних виплат при звільненні, які входять до структури заробітної плати.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

При цьому, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення належних до виплати сум при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата працівникові таких сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідачем 1 до суду надано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з приводу пропуску позивачем встановленого КАС України строку звернення до суду з даним адміністративним позовом. Так, відповідач 1 зазначає, що оскільки ОСОБА_1 отримав трудову книжку та витяг з наказу про його звільнення 08.04.2016, а провадження у даній справі відкрито 29.07.2016 року, позивачем пропущено встановлений КАС України місячний строк звернення до сулу. Таким чином, просив залишити даний адміністративний позов без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до виписки з карткового рахунку позивача остаточний розрахунок із ОСОБА_1 відповідачем 2 проведено 03.06.2016 року шляхом перерахування коштів на його особистий рахунок, з огляду на що посилання відповідача 1 на отримання позивачем трудової книжки та наказу про звільнення 08.04.2016 року як на підставу пропуску встановленого КАС України строку звернення до суду з даним позовом є безпідставним та необґрунтованим. Крім того, суд зауважує, що отримання позивачем трудової книжки 08.04.2016 року не є обставинами підтвердження непроведення з ним своєчасного розрахунку при звільненні.

Позовна заява підписана позивачем 03.07.2016 року, направлена поштою 14.07.2016 року, до суду надійшла 28.07.2016 року.

Суд зазначає, що відповідно до пунктів 22-23 рішення від 28 березня 2006 року у справі Мельник проти України право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги; однак, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність; ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. Правила регулювання строків подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

У рішеннях по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що строк звернення до суду із зазначеним адміністративним позовом позивачем не пропущено, з огляду на що клопотання відповідача 1 не підлягає задоволенню.

Правовідносини, пов'язані з проходженням та звільненням з посад публічної служби ОВС, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (зі змінами та доповненнями), Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом МВС України від 31.12.2007 року №499.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» (у відповідній редакції) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведеної бланкетної норми постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

З матеріалів справи вбачається, що позивача постановою Донецького окружного адміністративного суду від 17.02.2016 року по справі №805/4977/15-а поновлено на посаді з 27.08.2014 року. Рішення суду в зазначеній частині звернуто до негайного виконання.

Зазначене судове рішення фактично було виконано наказом ГУМВС України в Донецькій області від 18.03.2016 року, п. 2 якого позивача звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року.

Відповідно до довідки Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 13.09.2016 року №143лк/302/05-16 відповідачем 2 було нараховано та виплачено ОСОБА_1, зокрема, грошове забезпечення з 27.08.2015 року по 06.11.2015 року у розмірі 5665,05грн.

Тобто факт наявності у позивача права на виплату йому грошового забезпечення за вказаний період не є спірним між сторонами, втім, спірною між сторонами є сума зазначеної компенсації грошового забезпечення, яка підлягає сплаті за вказаний період.

Щодо розміру грошового забезпечення, що підлягає стягненню на користь позивача, суд зазначає наступне.

Враховуючи те, що застосування календарних днів для визначення розрахункової суми середньоденного грошового забезпечення за приписами Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 року №499, передбачене для розрахунку та виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу за неповний місяць служби (п. 1.7 Інструкції), суд при здійсненні розрахунку грошового забезпечення, що підлягає стягненню на користь позивача, керується приписами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Так, згідно абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки відповідача 2 від 05.08.2016 року за №120лк/302/05-16 ОСОБА_1 в червні 2014 року було нараховано грошове забезпечення у розмірі 5747,86 грн., у липні 2014 року - 5804,57 грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів у червні 2014 року становить 19 днів, у липні 2014 року - 23 дні.

Так, середньоденна заробітна плата складає: 5747,86 грн. (червень 2014 року ) + 5804,57 грн. (липень 2014 року) : 42 робочих дні за два місяці (19 робочих днів у червні 2014 року та 23 робочих днів у липні 2014 року) = 275 грн. 06 коп.

Період вимушеного прогулу позивача з 28.08.2015 року по 06.11.2015 року з врахуванням листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», складає 51 робочий день.

При цьому, суд зауважує, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 27.08.2015 року по 08.04.2016 року є необґрунтованими, оскільки наказом відповідача 1 від 18.03.2016 року №19о/с лк ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року. Тобто 06.11.2015 року є останнім днем перебування позивача на службі.

Таким чином, за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2015 року по 06.11.2015 року з Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 підлягає виплаті 14 028,06 грн. (275,06 грн. х 51 робочий день).

Разом з тим, враховуючи сплату відповідачем 2 на користь позивача грошового забезпечення за вказаний період у розмірі 5665,05грн., що не є спірним між сторонами, на користь ОСОБА_1 підлягає до виплати 8363,01грн. (14028,06 грн. - 5665,05 грн.) (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 57 762,20грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у звязку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Зазначена норма кореспондується з п. 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992р. № 393, відповідно до якого військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

- які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Здійснюючи розрахунок суми вихідної допомоги при звільненні відповідач 2 нарахував та виплатив ОСОБА_1 суму у розмірі 23 639,41грн. (згідно довідки від 13.09.2016 року №143лк/302/05-16).

Як вже зазначалось судом, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 275,06 грн.

Середня кількість днів в розрахунковому періоді (червень-липень 2014 року) становить 21 день.

Так, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1, з якої позивачу необхідно здійснити розрахунок вихідної допомоги при звільненні, становить 5776,26 грн.

Таким чином, вихідна допомога при звільненні, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 5776,26 грн. / 2 (50%) х 20 років (календарна вислуга років) = 57762,60 грн.

Проте, враховуючи часткову сплату відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума в розмірі 34 123,19грн. (57762,60 грн. - 23639,41 грн.) (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь грошового забезпечення за два місяці у розмірі 11 552,44грн. суд зазначає наступне.

В обґрунтування позовних вимог в зазначеній частині позивач посилається на приписи п. 3.4.8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України №499 від 31.12.2007 року, відповідно до якого особам рядового і начальницького складу, звільненим з посад у зв'язку з скороченням штатної посади, з дня, наступного за днем звільнення із займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке особа отримувала за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Грошове забезпечення в цьому випадку обчислюється, виходячи з окладу за спеціальним званням, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, розмір якої визначається за рішенням керівника та оголошується наказом.

Після закінчення двох місяців грошове забезпечення виплачується тільки за рішенням Міністра внутрішніх справ України.

Після закінчення перших двох місяців (та в разі неприйняття відповідних рішень щодо продовження виплати грошового забезпечення) особам рядового і начальницького складу виплачуються тільки оклади за спеціальними званнями.

Під час визначення права на грошове забезпечення у строки, передбачені цією Інструкцією, не зараховуються періоди перебування особи на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров'я.

За бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

Тобто з аналізу наведеної норми вбачається, що законодавством передбачена виплата такого грошового забезпечення лише в разі скорочення штатної посади та за умови перебування особи рядового, начальницького складу в розпорядженні органів внутрішніх справ, тоді як позивача безпосередньо звільнено з органів внутрішніх справ через скорочення штатів самих органів внутрішніх справ.

З урахуванням зазначеного, суд підтримує позицію відповідача та вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 стосовно стягнення на його користь компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2015 рік суд зазначає наступне.

Пунктом 52 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (Положення №114) встановлено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Згідно абз. 2 п. 56 Положення №114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Як вже зазначалось раніше, у відповідності до абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 7 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

В матеріалах справи наявна довідка Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 13.09.2016 року №143лк/302/05-16, відповідно до якої відповідачем 2 нараховано та виплачено на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки у 2015 році у кількості 37 діб у розмірі 2911,16грн.

При цьому, суд зауважує, що розрахунок зазначеної компенсації у відповідності до норм чинного законодавства повинен здійснюватись виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Враховуючи те, що фактично відпрацьованим та таким, що передував звільненню позивача (оскільки в період з 27.08.2014 року по 06.11.2015 року позивач до виконання службових обов'язків фактично не приступив) є період серпень 2013 року - липень 2014 року. розрахунок компенсації за невикористану відпустку здійснюватиметься виходячи з виплат ОСОБА_1 в зазначений період.

Так, з наданої відповідачем 2 довідки від 05.08.2016 за №120лк/302/05-16 позивач за період серпень 2013 року - липень 2014 року отримав грошове забезпечення у розмірі 56408,37 грн. Також, згідно довідки відповідача 2 від 13.09.2016 року №143лк/302/05-16 позивачу нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку у кількості 37 діб у сумі 2911,16 грн.

Згідно листів Міністерства соціальної політики від 21.08.2012 р. № 9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» та від 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік кількість робочих днів в період серпень 2013 року липень 2014 року становить 251 день.

Таким чином розмір компенсації за невикористані 37 діб відпустки, що підлягає стягненню на користь позивача, становить (56 408,37грн. / 251 день х 37) - 2911,16грн. = 5404,02 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача виплатити йому середнє грошове забезпечення з 09.04.2016 року по момент винесення рішення у справі суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день Фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Також, з аналізу наведеної норми вбачається, що право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в разі, якщо працівник в день звільнення не працював, виникає за наявності звернення звільненого працівника з вимогою щодо проведення такого розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у день звільнення не працював, з вимогою про проведення з ним розрахунку у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України з моменту ознайомлення з наказом про його поновлення в органах внутрішніх справ 08.04.2016 року до відповідача 2 не звертався. Наведені обставини не спростовані сторонами під час розгляду справи.

Таким чином, в даному випадку відсутні правові підстави для застосування відповідальності згідно вимог ст. 117 цього Кодексу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

У відповідності до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Повний текст постанови складено 26.09.2016 року.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Краснолиманського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2015 року по 08.04.2016 року в розмірі 44504,03грн., одноразової грошової допомоги у розмірі 57762,20грн., середнього грошового забезпечення за два місяці у розмірі 11552,44грн., компенсації за невикористану відпустку, зобов'язання виплатити середнє грошове забезпечення з 09.04.2016 року по момент винесення рішення - задовольнити частково.

Стягнути з Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2015 року по 06.11.2015 року у розмірі 8363 (вісім тисяч триста шістдесят три) грн. 01 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Стягнути з Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 34123 (тридцять чотири тисячі сто двадцять три) грн. 19 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Стягнути з Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 37 діб відпустки у розмірі 5404 (п'ять тисяч чотириста чотири) грн. 02 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті та проголошено її вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 21 вересня 2016 року. Повний текст постанови буде виготовлений у відповідності до ст. 160 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Крилова М.М.