Справа № 826/1547/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 вересня 2016 року № 826/1547/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» (далі - позивач) з позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач та/або податковим/контролюючий орган) та просить суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення № від 11.09.2015, № від 11.09.2015, № від 01.12.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняті Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві податкові повідомлення - рішення на підставі акту перевірки є необґрунтованими та незаконними, а підстави для їх прийняття не відповідають фактичним обставинам господарських відносин.

Відповідач в судове засідання не прибув, явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В матеріалах справи наявні письмові заперечення на позовну заяву, відповідно до яких останній просив відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Приймаючи до уваги не явку відповідача, судом на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві на підставі наказу від 31.07.2015 №1584 та направлення від 31.07.2015 №1705/26-54-22-02 згідно ст. 20, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, ст. 82 Податкового кодексу України проведено позапланова виїзна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» з питань дотримання вимог податкового законодавства про взаємовідносинах з ТОВ «Хевімотор», за період з 01.10.2014 по 31.10.2014, та з 01.12.2014 по 31.12.2014, з ТОВ «Крафт», за період з 01.03.2014 по 31.03.2014.

За наслідком проведення вказаної вище перевірки відповідачем складено акт від 13.08.2015 №745/26-54-22-04/35199993 «Про результати документальної позапланової перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства ТОВ «Еліт-Фасад» по взаємовідносинах з ТОВ «Хевімотор», за період з 01.10.2014 по 31.10.2014, та з 01.12.2014 по 31.12.2014, з ТОВ «Крафт», за період з 01.03.2014 по 31.03.2014» (далі - акт перевірки).

Зі змісту акту перевірки слідує, що контролюючим органом встановлено наступні порушення:

- п. 138.2, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, ст. 134 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено прибуток про взаємовідносинах з ТОВ «Хевімотор» за 2014 рік на 113 880, 00 грн.;

- п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, ст. 201 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму податку на додану вартість на 38 892, 00 грн., в тому числі за жовтень 2014 на суму 38 892, 00 грн. та зменшення задекларованого від'ємного значення за грудень 2014 на суму 87 641, 00 грн. (ряд. 19 декларації з ПДВ).

Враховуючи вказані висновки, що викладені в акті перевірки, Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві прийнято наступні податкові повідомлення - рішення:

1) податкове повідомлення - рішення форми «Р» від 11.09.2015 №, яким товариству з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі - 38 892, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі - 19 446, 00 грн.;

2) податкове повідомлення - рішення форми «Р» від 11.09.2015 №, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у розмірі - 113 388, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі - 56 940, 00 грн.;

3) податкове повідомлення - рішення форми «В4» від 11.09.2015 №, яким товариству з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за грудень 2014 у розмірі 87 641, 00 грн.

За наслідком адміністративного оскарження, вищевказані податкові повідомлення - рішення залишені без змін, а скарга позивача без задоволення.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» не погоджується зі спірними рішеннями, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, з огляду на що звернулося до суду за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Згідно пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Водночас, витрати це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником) (пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Об'єкт оподаткування цим податком визначений у ст. 134 ПК України.

Згідно п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

При цьому, витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України).

Відповідно до п. 134.1 ст. 134 ПК України прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу;

Дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань (п. 135.4 ст. 135 ПК України).

Згідно п. 138.8 ст. 138 ПК України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

В той же час, в силу приписів п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України).

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти до висновку, що наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати витрати з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статусу первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, право на формування витрат. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

При цьому, податковий кредит в силу приписів п. 198.3 ст. 198 ПК України визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Водночас, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Згідно п. 201.1 ст. 200 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача).

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (п. 201.6 ст. 200 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п. 201.3 ст. 200 ПК України).

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема це відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Поряд з цим, у своєму листі від 02.06.2011 № 742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України одночасно зазначає, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Згідно п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон) господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

Поряд з цим, згідно абзацу другого п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю «Хевімотор» укладено з товариством з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» договір поставки №30/09/14 від 30.09.2014 (далі - договір поставки).

Відповідно до п.1.1. вказаного договору за ним постачальник (ТОВ «Хевімотор») зобов'язується передати у власність покупця продукції в асортименті, кількості та по ціні відповідно до рахунків - фактури або специфікації, які після підписання є невід'ємною частиною даного договору, а покупець (ТОВ «Еліт-Фасад») зобов'язаний прийняти і оплати цей товар на умовах даного договору.

Пунктом 2.2. договору поставки, серед іншого передбачено, що ціна за одиницю продукції, визначена сторонами в рахунках - фактурах або специфікаціях, та може бути змінена за згодою сторін.

Постачальник, згідно п. 3.5. договору поставки повинен передати покупцю наступні документи в оригіналах (на кожну партію):

3.5.1. Рахунок - фактура;

3.5.2. Видаткова накладна;

3.5.3. Податкова накладена;

3.5.4. Товаро - транспортна накладна;

Поставка продукції здійснюється на умовах DAP (п. 3.3. договору поставки).

Згідно п. 3.6 зазначеного вище договору, приймання - передача продукції здійснюється на будівельному майданчику покупця.

Додатком №1 до договору поставки №30/09/2014 від 30.09.2014 сторони погодили асортимент та ціни на продукцію, що поставляється за договором №30/09/2014 від 30.09.2014 (далі - специфікація).

На підтвердження реальності здійснення господарської операції, окрім вказаних судом вище документів, товариством з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» надано видаткові накладні, податкові накладні, платіжні доручення, податкові декларації, паспорти якості, акти звірки.

Відповідно до змісту акту перевірки контролюючий орган дійшов висновку про наявність порушень позивачем податкового законодавства, оскільки, на думку відповідача, контрагент товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» - товариство з обмеженою відповідальністю «Хевімотор» ухилився від реєстрації податкових накладних в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.

Зазначеного висновку податковий орган дійшов з огляду на те, що товариством з обмеженою відповідальністю «Хевімотор» виписувалися податкові накладні на суми ПДВ менше ніж 10 000, 00 грн. З урахуванням зазначеного, Державна податкова інспекція в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві дійшла висновку про неможливість проаналізувати номенклатуру отриманих позивачем товарів (робіт, послуг), що в свою чергу, виключає можливість встановити взаємозв'язок отриманих товариством з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» товарів (робіт, послуг) із господарською діяльністю підприємства (т. 1, а.с. 10).

Суд оцінюючи вказані доводи вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 11 підрозділу 2 розділу XX ПК України реєстрація податкових накладних платниками податку на додану вартість - продавцями в Єдиному реєстрі податкових накладних запроваджується для платників цього податку, у яких сума податку на додану вартість в одній податковій накладній становить: понад 1 мільйон гривень - з 1 січня 2011 року; понад 500 тисяч гривень - з 1 квітня 2011 року; понад 100 тисяч гривень - з 1 липня 2011 року; понад 10 тисяч гривень - з 1 січня 2012 року.

Податкова накладна, виписана при здійсненні операцій з постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, з 1 січня 2012 року підлягає включенню до Єдиного реєстру податкових накладних не залежно від розміру податку на додану вартість в одній податковій накладній.

Аналіз вказаного дає суду підстави дійти висновку, що податкова накладна виписана на суму менше 10 000, 00 грн. не підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При цьому, приписи вищевказаної правової норми не передбачають заборони продавцю при одній поставці товару виписувати декілька податкових накладних.

Разом з цим, відповідач, ані в акті перевірки, ані в письмових запереченнях не навів правих норм, на підставі яких останній дійшов до вищевказаного висновку.

За таких обставин, суд вважає вказані доводи безпідставними та необґрунтованими. Крім того, слід зауважити, що номенклатуру отриманих позивачем товарів (робіт, послуг) Державна податкова інспекція в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві мала змогу проаналізувати шляхом дослідження первинних документів, зокрема специфікації, в якій чітко визначено найменування продукції та видаткових накладних.

В той же час, в акті перевірки контролюючий орган зазначає про ненадання товариством з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» товаро - транспортних накладних на перевезення товару при співпраці з товариством з обмеженою відповідальністю «Хевімотор», що унеможливлює встановити транспорт, яким здійснювалося перевезення, осіб відповідальних за навантажувально-розвантажувальні роботи, тоннаж, не вказано адресу пункту навантаження та розвантаження, час та дату навантаження та розвантаження, довіреностей на осіб, які отримували товар у позивача, паспорт якості, який повинна мати кожна відвантажена партія бетону, сертифікати відповідності (т.1, а.с.11).

Суд, оцінивши вказані доводи вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 28.07.2015 №К/800/20004/15 зазначено, що «…відсутність належним чином оформлених товаро - транспортних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правила податкового обліку платника податків. Документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема товаро - транспортна накладна та подорожній лист не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбавання та продажу товаро - матеріальних цінностей».

Аналогічна позиція викладені і в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 23.09.2015 у справі №К/800/22363/15, від 07.12.2015 у справі №К/800/17289/13.

Разом з цим, суд звертає уваги, що відповідно до умов договору поставки, остання здійснювалася на умовах DAP, а приймання - передача продукції на будівельному майданчику позивача.

Що ж стосується доводів податкового органу про відсутність довіреностей на осіб, які отримували товар у позивача слід зазначити наступне.

Так, як вбачається з наданих до суду видаткових накладних товар оприбутковувався особисто директором товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад».

Згідно ч. 2 ст. 65 Господарського кодексу України (далі - ГК України) власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

При цьому, керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами (ч. 5 ст. 65 ГК України).

Враховуючи те, що станом на час виписки видаткових накладних та оприбуткування товару директором, тобто керівником товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фасад» був ОСОБА_1, суд дійшов висновку про відсутність необхідності виписки довіреностей на отримання поставленого товару.

Крім того, з приводу наявності паспорту якості на бетон, сертифікатів відповідності суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Згідно п. 44.6 ст. 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

З вказаного слідує, що ненадання платником податків саме документів, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, зокрема, на час проведення перевірки, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Суд оцінюючи в контексті вищевикладеного доводи контролюючого органу вважає останні необґрунтованими, оскільки сертифікат якості (відповідності) не є первинним документом в розумінні Закону №996-ХІV, не містить відомостей безпосередньо про господарську операцію та не підтверджує її здійснення, а лише підтверджує відповідність відповідного продукту або послуги вимогам, встановленим у нормативних документах.

При цьому, сертифікат якості (відповідності) не відображає та не підтверджує показники відображені платником податків у податковій звітності, адже не містить в собі ні кількості, ні ціни товару поставленого товару.

Зазначене стосується і паспорту якості.

Водночас, сама по собі наявність або відсутність окремих документів не може бути підставою для висновків про відсутність господарської операції та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства у зв'язку з його господарською діяльністю.

Зазначена правова викладена в постанові Верховного суду України від 27.10.2015 №2а-10463/10/08070.

Разом з цим, суд вважає за необхідне додати, що позивачем долучено до матеріалів справи паспорти якості (т. 1, а.с. 153-156).

Водночас, судом відхиляють покликання відповідача на витяги з довідок про зустрічні звірки товариства з обмеженою відповідальністю «Хевімотор», яким встановлено відсутність будь - якої інформації про наявність у останнього складських приміщень, наявність автомобільного чи іншого транспорту, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово - господарської діяльності підприємства з огляду на наступне:

по-перше, довідки зустрічних звірок, що зазначені в акті перевірки контролюючим органом до суду не надано;

по-друге, в матеріалах справи міститься копію договору суборенди транспортних засобів №1/06 від 01.06.2014, відповідно до якого товариство з обмеженою відповідальністю «Ронуар» передало у тимчасове платне користування товариству з обмеженою відповідальністю «Хевімотор» транспортні засоби, що зазначені в даному договорі;

по-третє, в матеріалах справи містяться копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів.

В той же час, суд вважає безпідставними доводи Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві щодо маніпулювання товариством з обмеженою відповідальністю «Хевімотор» податковою звітністю, оскільки у платника податків, в даному випадку позивача, відсутній додатковий обов'язок контролю за дотриманням його постачальником правил оподаткування, а саме платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

Аналогічна позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 238.07.2015 №К/800/24214/15, від 06.08.2015 №К/800/52613/14.

Поряд з цим, слід зазначити, що станом на момент здійснення господарських операцій, контрагент мав належну правосуб'єктність.

Крім того, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява від ОСОБА_2 Зі змісту вказаної заяви слідує, що вказана вище фізична особа підтверджує факт здіснення товариством з обмеженою відповідальністю «Хевімотор» поставок позивачу відповідно до договору поставки.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності суд дійшов до висновку, що висновки викладені в акті перевірки є хибними, а спірні податкові повідомлення - рішення підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, на думку суду, податковий орган не повинен обмежуватися встановленням формальних умов застосування податкового законодавства, та у випадку сумнів у правомірності донарахування грошових зобов'язань повинен встановити, дослідити та оцінити усю сукупність обставин, що мають значення для оцінки поведінки платника у сфері оподаткування.

Вказана правова позиція відповідає висновкам викладеним у постановах Вищого адміністративного суду України від 08.04.2015 у справі № К/9991/39128/12, К/9991/55280/12.

Враховуючи те, що в ході розгляду справи позивачем спростовано доводи відповідача, у той час коли, останнім доводи товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт - Фасад» не спростовані, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що адміністративний позов підлягає до задоволення судові витрати слід присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 9, 71, 94, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт - Фасад» задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення № від 11.09.2015, № від 11.09.2015, № від 01.12.2015, прийняті Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Судові витрати в розмірі 4 324 (чотири тисячі триста двадцять чотири) грн. 94 коп. присудити на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт - Фасад» за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов