Справа № 808/966/16
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 рокусправа № 808/966/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Коршуна А.О. Панченко О.М.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 17 травня 2016 року у справі №808/966/16 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області про скасування податкових рішень та вимог,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємць ОСОБА_1 17 березня 2016 року звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області згідно з яким просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 22.12.2015 №, в частині основного платежу на суму 69836,96 грн. та штрафних санкцій у розмірі 17459,24 грн.,

- визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.02.2016 № в частині 157141,66 грн.,

- визнати протиправним та скасувати рішення від 22.12.2015 № в частині 13796,03 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що зазначенні рішення відповідача та вимога повинні бути скасовані, оскільки висновки відповідача, викладені у акті №1206/0828-1702/НОМЕР_1 від 04.12.2015 року (далі - акт перевірки) на підставі якого їх було прийнято є такими, що не відповідають нормам чинного законодавства.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 17 травня 2016 року адміністративний позов задоволено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що відповідачем не доведена правомірність оскаржуваних рішень та вимоги відповідача.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відтворює зміст акта перевірки щодо безпідставного завищення валових витрат на дизельне пальне на суму 112827,18 грн. Зазначає, що Наказ Мінтрансу від 10.02.1998р. №43 "Про затвердження норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" застосовується різними управліннями, відомствами а також суб'єктами господарювання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача який заперечував щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання позивачем норм законодавства з питань повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт №1206/0828-1702/НОМЕР_1 від 04.12.2015 року в якому зроблено висновок про порушення позивачем:

- п.п.16.1.2 п.16.1 ст.16, п.138.1, п. 138.2 ст.138, п."а" п.176.1 ст.176, п.177.1, п.177.2, п.177.4, п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI, із змінами та доповненнями, що призвело до заниження податкових зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у загальній сумі 74 765,25 грн., в т.ч. за 2012р. у сумі 17 236,56 грн., за 2013р. у сумі 29 169,57 грн. та за 2014р. у сумі 28 359,12 грн.; включення до декларацій про отримані доходи за 2012р., 2013р. та 2014р. перекручених даних, неналежне ведення обліку доходів і витрат;

- п.п.1 п.2 ст.6, п. 3, ч.2 п.1, п. 5 ст. 7, п. 2, п.8, п.12 ст.9 Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та на підставі п.п.3.3 розділу ІІІ, абзацем другим п.п.2 п.4.5 розділу IV, Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міндоходів України від 09.09.2013р. №455, позивачем своєчасно не нарахована та не сплачена у строки, зазначені відповідно до абзацу другого п.п.2 п.4.5 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міндоходів України від 09.09.2013р. №455, сума єдиного внеску за 2012р. у сумі 39 873,90 грн., сума єдиного внеску за 2013р. у сумі 65 068,81 грн., та сума єдиного внеску за 2014р. у сумі 63 599,73 грн.

Загальна сума своєчасно ненарахованого та несплаченого єдиного внеску за 2012р.-2014р. складає 168 542,44 грн.;

- п.п."б" п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України № 2755-VI від 02.12.2010 року, зі змінами та доповненнями, а саме подання податкових розрахунків форми №1ДФ за 4кв. 2012р., 1кв. 2013р., 4кв. 2014р. з неповними відомостями.

Підставою висновків про допущення позивачем порушень, стало завищення валових витрат на придбання дизельного пального, у зв'язку із неналежним застосуванням приписів Наказу Мінтрансу від 10.02.1998р. №43 "Про затвердження норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті"

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято:

податкове повідомлення - рішення № від 22.12.2015 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання податку з доходів фізичних осіб за основним платежем в розмірі 74 765,25 грн. та штрафних фінансових санкції в розмірі 18 691,31 грн.;

вимогу про сплату боргу (недоїмки) № від 03.02.2016 року, якою визначено до сплати єдиного внеску в сумі 168 542,44 грн.;

рішення № від 22.12.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 15 67,96 грн. (5%, 10% та 15%).

За результатами адміністративного оскарження вищевказані податкові рішення та вимогу залишено без змін.

Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень відповідача та вимоги є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні рішення відповідача та вимогу прийнято не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з п.177.2 ст. об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з п. 138.2. ст.138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п.138.1. ст. 138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Враховуючи зазначені норми права та те, що підставою для висновків про допущення позивачем порушень, стало завищення валових витрат на придбання дизельного пального, у зв'язку із неналежним застосуванням приписів Наказу Мінтрансу від 10.02.1998р. №43 "Про затвердження норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з загальними положеннями «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», затверджених наказом Мінтрансу України від 10.02.1998 року № 43, його приписи призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.

Проте організаційно-правова форма позивача не тотожна організаційно-правовій формі таких суб'єктів, як підприємство, організація та/або установа, про які йдеться у преамбулі до цього наказу. Внаслідок цього, застосування до позивача контролюючим органом норм вищенаведеного наказу Міністерства транспорту України є протиправним.

Крім того, відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств чи інших органів виконавчої влади» та Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №731 від 28.12.1992 року державній реєстрації підлягають усі нормативно-правові акти міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб'єктами нормотворення, якщо ці нормативно-правові акти мають міжвідомчий характер.

Отже враховуючи вказані положення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказаний наказ не є обов'язковим для застосування щодо позивача та носить відомчий характер, оскільки він відповідно до п. 1.2 Указу Президента України від 03.10.1992 року № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №731 від 28.12.1992 року, не пройшов державної реєстрації в Міністерстві юстиції України. Адже з 01.01.1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції щодо безпідставності донарахування податковим органом податку з доходів фізичних осіб позивачу.

Доводи відповідача про те, що Наказ Мінтрансу від 10.02.1998р. №43 "Про затвердження норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" застосовується різними управліннями, відомствами, а також суб'єктами господарювання не протирічить висновку суду першої інстанції щодо відсутності у такого акта обов'язкового характеру та можливості застосування його позивачем в своїй господарській діяльності на власний розсуд.

При цьому, посилання відповідача на те, що зазначений наказ не є нормативно-правовим актом, а є актом нормативно-технічного характеру, а тому не підлягає державній реєстрації в Міністерстві юстиції України лише підтверджують необов'язковий характер цього наказу для позивача.

Згідно з п. 5 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 р. № 731, якщо акт спрямований на організацію виконання рішень вищих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади і не має нових правових норм або містить інформацію персонального, оперативно-розпорядчого, рекомендаційного, роз'яснювального й інформаційного характеру, такий акт не підлягає реєстрації в Мін'юсті.

Крім того суд першої інстанції враховуючи положення ст. 7 Закону України» Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» яка визначає порядок нарахування єдиного внеску та положення п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України яка визначає об'єкт оподаткування, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач правомірно нараховував і сплачував єдиний внесок саме у порядок визначений законодавством, виходячи з суми чистого доходу, яка зазначалась ним в податкових деклараціях про майновий стан та доходи за відповідні податкові періоди, і з якої здійснювалось нарахування податку на доходи фізичних осіб. Натомість, податковим органом, всупереч закону єдиний внесок нараховано не на дохід підприємця, що підлягає обкладенню податком на доходи, а на суму, визначену ним в непередбачений законом спосіб. Отже наслідком цього є неправомірне винесення відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) № від 03.02.2016 і рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 22.12.2015.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов'язку не виконав.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області - залишити без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 17 травня 2016 року у справі №808/966/16 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 23 вересня 2016 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко