Справа № 823/604/16
Суддя: В.В. Мишенко
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року справа № 823/604/16

м. Черкаси

12 год. 16 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мишенка В.В.,

суддів: Гаврилюка В.О. та Рідзеля О.А.,

при секретарі Гордієнку Ю.П.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідачів та ГУ ДФС в Черкаській області - ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Звенигородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Черкаській області, Міністерства доходів та зборів України, третя особа ОСОБА_5 управління ДФС в Черкаській області, керівник Звенигородської ОДПІ ГУ ДФС в Черкаській області ОСОБА_4 про скасування наказів та поновлення на роботі з виплатою середньомісячного заробітку,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулася з позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України № 24-о від 21.03.2016 Про звільнення ОСОБА_1Д.; визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України № 30-о від 15.04.2016 Про внесення змін до наказу Міністерства доходів і зборів України № 24-о від 21.03.2016; зобовязати поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Звенигородської ОДПІ ГУ ДФС в Черкаській області, як правонаступника Звенигородської ОДПІ ГУ Міндоходів в Черкаській області; визнати незаконними дії Державної фіскальної служби України щодо безпідставного звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України; стягнути з Звенигородської ОДПІ ГУ ДФС в Черкаській області середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу з 16.04.2016 до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог Кодексу законів про працю України, зокрема, що звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Позивачу ж було запропоновано лише одну посаду, а не всі наявні вакантні посади. Також позивач посилається на порушення відповідачем при його звільненні вимог частини першої статті 42 КЗпП України в частині переважного права на залишенні його на роботі, а також вважає, що фактично скорочення його посади не відбулось.

Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав з підстав, викладених у позові.

Представник відповідачів та ГУ ДФС в Черкаській області щодо задоволення позовних вимог заперечував повністю з підстав викладених у письмових запереченнях, вважаючи позов безпідставним, а оскаржуване позивачем рішення прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством.

Керівник Звенигородської ОДПІ ГУ ДФС в Черкаській області ОСОБА_4 також заперечував щодо задоволення адміністративного позову, при цьому зазначав, що ОСОБА_1 від продовження трудових відносин з Звенигородською ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області письмово відмовилася, хоча їй пропонувалася рівнозначна посада заступника керівника. Крім того, щодо зайняття безпосередньо посади начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління ДФС у Черкаській області в останньої не було погодження її кандидатури на призначення Черкаською обласною державною адміністрацією, Лисянською та Катеринопільською районними адміністраціями Черкаської області. Таким чином, відсутні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 42 КЗпП України відносно позивача стосовно застосування переважного права на залишення на роботі, оскільки остання не виявила бажання надалі проходити службу в Звенигородській ОДПІ Головного управління ДФС у Черкаській області.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 наказом Міністерства доходів і зборів України № 804-о від 24 травня 2013 року «Про призначення» призначена виконуючою обов'язків начальника Звенигородської ОДПІ ГУ Міністерства доходів і зборів в Черкаській області та наказом № 2243-о від 19 липня 2013 року призначена на посаду начальника Звенигородської ОДПІ ГУ Міністерства доходів і зборів в Черкаській області в порядку переведення.

13 травня 2015 року Міндоходів видало наказ № 45 «Про реорганізацію окремих територіальних органів Міндоходів у Черкаській області». Пунктом 2 вказаного наказу ОСОБА_1 призначено головою комісії з реорганізації Звенигородської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, наказів Міндоходів від 25.09.2014 № 2113-0 «Про уповноваження голів комісій», ДФС України від 28.10.2015 № 3480-О «Про надання повноважень» ОСОБА_5 управління ДФС у Черкаській області на підставі порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2012 року № 45, зверталося до Черкаської обласної державної адміністрації, Звенигородської, Катеринопільської та Лисянської районних державних адміністрацій з поданнями про погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління ДФС у Черкаській області.

У відповідності до листів голів Черкаської обласної державної адміністрації, Лисянської та Катеринопільської районних адміністрацій Черкаської області у погодженні кандидатури ОСОБА_1 на посаду начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління ДФС у Черкаській області не отримано.

21 січня 2016 року позивача було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади (начальника Звенигородської ОДПІ ГУ Міндоходів у Черкаській області) відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі зміною в організації виробництва і праці, проведення реорганізації Звенигородської ОДПІ ГУ Міндоходів у Черкаській області шляхом приєднання, та запропоновано продовжити трудові відносини з Звенигородською ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області на посаді заступника начальника - начальника Катеринопільського відділення.

В даному попередженні ОСОБА_1 поінформовано про відмову у погоджені її кандидатури на призначення начальником Звенигородської ОДПІ Головного управління ДФС у Черкаській області Черкаською обласною державною адміністрацією, Лисянською та Катеринопільською районними адміністраціями Черкаської області.

Однак, ОСОБА_1 від продовження трудових відносин з Звенигородською ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області на посаді заступника начальника - начальника Катеринопільського відділення Звенигородської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області письмово відмовилася.

Отримавши погодження від Черкаської обласної, Звенигородської, Катеринопільської та Лисянської районних державних адміністрацій на звільнення ОСОБА_1, ГУ ДФС у Черкаській області звернулося до голови Державної фіскальної служби України, голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України ОСОБА_6 з поданням від 10.03.2016 № 5230/23-00-04-111 «Про звільнення ОСОБА_1Д.».

Згідно з наказом Міністерства доходів і зборів України від 21.03.2016 № 24-о звільнено ОСОБА_1 21.03.2016 з посади начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Черкаській області у зв'язку з реорганізацією, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Проте, у звязку з перебуванням позивача на лікарняному (листок непрацездатності серії АГХ № 537034 від 25.03.2016 ) відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України від 15.04.2016 № 30-о внесено зміни до наказу Міністерства доходів і зборів України від 21.03.2016 № 24-о, ОСОБА_1 звільнена з посади начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Черкаській області у зв'язку з реорганізацією, п. 1 ст. 40 КЗпП України 15.04.2016.

Позивач, вважаючи своє звільнення незаконним, звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до вимог статті 36 Кодексу законів про працю України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби» утворено Державну фіскальну службу України шляхом реорганізації Міністерства доходів і зборів України.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» утворено Звенигородську ОДПІ Головного управління Державної фіскальної служби в Черкаської області шляхом реорганізації територіальні органи Міністерства доходів і зборів через їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби.

Судом встановлено, що штатна чисельність Звенигородської ОДПІ ГУ Міндоходів у Черкаській області згідно штатного розпису на 01.01.2015 складала 67 осіб, аналогічною по штатному розпису на 2015 рік складала і Звенигородська ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області. Проте, станом на час попередження позивача про наступне вивільнення на підставі затвердженого штатного розпису штат Звенигородської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області на 2016 рік сладав 47 штатних одиниць (а.с. 181-182 т. 1).

Таким чином, суд не може погодитися з доводами позивача та його представника, що в процесі реорганізації державної структури, що є згідно наказу ДФС України № 788 від 13.10.2015 року «Про внесення змін до положень про територіальні органи ДФС в Черкаській області» правонаступником Звенигородської ОДПІ ГУ Міністерства доходів і зборів в Черкаській області не відбулося скорочення штату працівників.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, який слід застосовувати додатково до норм Закону України «Про державну службу», трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 статті 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 статті 49-2 КЗпП України).

Частиною першою статті 42 Кодексу законів про працю України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Крім того, відповідно до Порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2012 № 45 (чинного на час звільнення позивача), останній визначає процедуру призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Пунктом 6 вказаного порядку визначено, пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади погоджується: керівника обласного, міського (міста обласного, республіканського Автономної Республіки Крим значення), районного у місті (місті обласного, республіканського Автономної Республіки Крим значення) територіального органу - відповідно з головою облдержадміністрації, ОСОБА_5 міністрів Автономної Республіки Крим; керівника міського територіального органу в мм. Києві та Севастополі - відповідно з головою Київської та Севастопольської міської держадміністрації; керівника районного у мм. Києві та Севастополі територіального органу - відповідно з головою районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації; керівника районного, міського (крім міст обласного, республіканського Автономної Республіки Крим значення) територіального органу - з головою райдержадміністрації; керівника міжрегіонального територіального органу (повноваження якого поширюються на кілька адміністративно-територіальних одиниць) у разі його утворення - з головами всіх відповідних місцевих держадміністрацій.

Як встановлено судом, необхідне погодження ОСОБА_1 не отримала.

Відповідно до роз'яснень пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Іншого порядку Законом України «Про державну службу» не встановлено.

Виходячи з викладеного, суд не вбачає порушень при звільненні ОСОБА_1, оскільки відповідачами виконано обов'язок щодо: попередження позивача за 2 місяці про наступне вивільнення; переведення позивача на рівнозначну посаду, у зв'язку з неможливістю зайняття аналогічної посади (відсутність погодження передбаченого Порядком Кабінету Міністрів України від 25.01.2012 № 45).

Щодо посилання позивача на те, що відповідачем не запропоновано останній усі вакантні посади за її кваліфікацією, то суд наголошує, що інші наявні посади згідно штатного розпису на 2016 рік за своєю кваліфікацією носять однорідний характер, а тому пропонувати ідентичні посади позивачу відповідач не зобовязаний.

Згідно частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст.ст.11,14,70,71,89,94,159 163, 256 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку передбаченому ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Мишенко

Судді В.О. Гаврилюк

ОСОБА_7

Повний текст постанови виготовлено 22.09.2016