Справа № 826/24214/15 (2т.)
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

15 вересня 2016 року м. Київ К/800/22288/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Штульман І.В., перевіривши касаційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 30 липня 2015 року № 467-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 від 6 жовтня 2014 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

До Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга, в якій Державна міграційна служба України, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 6 жовтня 2014 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на політичні причини, оскільки він на батьківщині очолював громадську організацію «Панславянское Национальное Добровольческое Объединение».

21 жовтня та 24 грудня 2014 року під час співбесід позивач підтвердив обставини, викладені ним у заяві, зазначивши додатково про те, що у разі повернення на територію Російської Федерації йому загрожує арешт, оскільки у країні громадянської належності він проводив активну громадську та політичну діяльність, в тому числі всупереч вектору діяльності пануючої політичної сили «Єдина Росія», що слугувало підставою для порушення проти нього кримінальної справи, а також повідомив, що під час перебування на території Російської Федерації був заступником керівника опозиційної політичної партії «Нова сила», що стало однією з причин його переслідування.

24 січня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В той же час, за результатами дослідження матеріалів особової справи позивача 29 липня 2015 року Державною міграційною службою України прийнято висновок про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням відповідача від 30 липня 2015 року № 467-15 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VІ як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Вирішуючи спір суди попередніх інстанцій виходили з того, що матеріали особової справи, а також відомості, які містяться в адміністративній справі, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам ОСОБА_1 про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на політичному ґрунті в Російській Федерації. Відповідачем не було поставлено вимоги щодо надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні його громадянської належності станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

За змістом частини 3 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Як вбачається з довідки від 27 жовтня 2015 року № 99 за підписом командира військової частини НОМЕР_1 Східного територіального управління Національної гвардії України ОСОБА_2 , позивач дійсно в період з 26 квітня 2015 року по дату видачі цієї довідки знаходився в зоні проведення антитерористичної операції та брав участь у формуванні і підготовці особового складу окремого загону спеціального призначення «Азов» військової частини НОМЕР_1 в якості інструктора волонтера з стрілецької та тактико-спеціальної підготовки.

З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо передчасності прийняття Державною міграційною службою України рішення від 30 липня 2015 року № 467-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 6 жовтня 2014 року, встановивши, що відповідачем порушено вимоги чинного законодавства, оскільки всебічно не вивчено та не оцінено всіх доказів при прийнятті спірного рішення і не направлено запитів до відповідних органів для встановлення справжніх фактів стосовно особи та ситуації в країні перебування.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, ця касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального чи процесуального права.

Керуючись статтею 211, пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення.

Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з доданими до скарги матеріалами направити скаржникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Штульман