Справа № 826/27336/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 вересня 2016 року № 826/27336/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.А. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень рішень від 23.04.2015 року №546-17 та від 24.04.2015 року № 580-17.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірними податковими повідомленнями-рішеннями відповідачем безпідставно нараховано податкове зобов'язання з земельного податку у розмірі 8 834,86 грн. та у розмірі 22 337,75 грн., внаслідок чого позивач вважає спірні податкові повідомлення-рішення таким, що підлягають скасуванню.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволені в повному обсязі.

В судовому засіданні суд за згодою сторін ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, у власності ОСОБА_2 перебувають наступні об'єкти нежитлової нерухомості:

· Нежитлове приміщення загальною площею 31,1 м.кв., за адресою: АДРЕСА_1

· Нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2;

· Нежитлове приміщення загальною площею 349,7 м.кв., за адресою: АДРЕСА_3;

· Нежитлове приміщення загальною площею 182,3 м.кв., за адресою: АДРЕСА_4, прим. 82;

· Нежитлове приміщення (№1-№9) загальною площею 129 м.кв., за адресою: АДРЕСА_5;

· Нежитлові приміщення (№№1,8,9,10,11,12) загальна площа невідома, за адресою: АДРЕСА_5;

· Нежитлове приміщення (з №1 по №12) загальна площа невідома, за адресою: АДРЕСА_6;

· Нежитлове приміщення загальна площа невідома, за адресою: АДРЕСА_7;

· Нежитлова будівля загальною площею 305, 5 м.кв., за адресою: АДРЕСА_8.

На підставі викладеного Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві були прийняті податкові повідомлення-рішення від 23.04.2015 року №546-17 та від 24.04.2015 року № 580-17, якими нараховано податкове зобов'язання з земельного податку у розмірі 8 834,86 грн. та у розмірі 22 337,75 грн. відповідно.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення необґрунтованими, та таким, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Приписами статті 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв). А в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Права власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК і статтею 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами пункту 286.1 статті 286 ПК підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.8 статті 287 ПК).

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Водночас, за твердженнями позивача, останній звільнений від сплати земельного податку, оскільки є платником єдиного податку і використовує нежилі приміщення, які перебувають у його власності, виключно, для провадження підприємницької діяльності, нарахування ж йому податкового зобов'язання з податку на землю є протиправним.

Разом з тим, згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, в даних реєстрах зареєстровано Договір оренди нежитлових приміщень від 04.10.2013 року № 4005, загальною площею 332 м.кв., розташованих за адресою: АДРЕСА_2, орендодавцем за даним договором виступає ОСОБА_1, орендарем - ТОВ «МСН Трейд», строк дії договору - 03.11.2018 року.

Матеріали справи свідчать, що позивач є власником нежитлових приміщень, за земельну ділянку під якими ДПІ оспорюваним податковими повідомленнями-рішеннями нарахувала земельний податок.

При цьому, в силу вимог статей 182, 334 ЦК та положень Закону № 1952-IV право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

Крім того, приписами п.п. 291.5.3 п. 291.5 ст. 291 Податкового кодексу України визначено, що не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп особи, які надають в оренду житлові приміщення більше 300 квадратних метрів, а тому останні повинні перебувати на загальній системі.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не може бути фізичною особою платником єдиного податку, а повинен перебувати на загальній системі.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельними ділянками під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 7 липня 2015 року (справа № 21-775а15).

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачем належним чином виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог встановлених частиною 2статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, судом не вбачається протиправності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а відтак відсутність підстав для їх скасування.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, підстави для присудження на користь позивача понесених судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.О Іщук