Справа № 817/3397/15
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 вересня 2016 р.Р і в н е 817/3397/15

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Лукащик Ю.Ю. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідача 1,2: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Управління МВС України в Рівненській області, Головного управління Національної поліції в Рівненській області
про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, переведення на роботу та стягнення моральної шкоди
В С Т АН О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1В.) звернувся до суду з позовом до Управління МВС України в Рівненській області (далі УМВС України в Рівненській області) про

визнання протиправним та скасування наказу №373 о/с від 06.11.2015 року про звільнення старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління УМВС України в Рівненській області;

зобов'язання поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями;

скасування запису про звільнення, внесеного у трудову книгу;

зобов'язання УМВС України в Рівненській області перевести ОСОБА_1 до органів національної поліції у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації;

стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту незаконного звільнення по час розгляду справи;

стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн.

В ході судового розгляду справи, керуючись ст.52 КАС України, суд протокольною ухвалою від 21.07.2016 року залучив до участі у справі Головне управління Національної поліції в Рівненській області як другого відповідача по справі.

Позивач та представник позивача позов підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що з 2005 року по листопад 2015 року позивач працював в органах внутрішніх справ. Зауважили, що він був звільнений у запас Збройних сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (скорочення штатів), хоча фактично відбулася ліквідація органів внутрішніх справ та створення Національної поліції. Крім того, вказали, що обовязковою умовою звільнення зі служби в органах внутрішніх справ України за значеним положенням є відсутність можливості подальшого використання на службі, проте, на їх думку, відповідач не перевірив можливість реалізації права позивача на прийняття на службу до поліції. При цьому, стверджували, що позивач повідомив про таке бажання, подав рапорт, в якому просив дозволити приходити службу в органах національної поліції, однак який не був взятий відповідачем до уваги. Вважають звільнення позивача з органів внутрішніх справ протиправним, таким, що спричинило моральні страждання останнього, а тому просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, подав письмові заперечення на позов (а.с.38-40). В обґрунтування своїх заперечень пояснив, що необхідності персонального (під розписку) попередження позивача про наступне звільнення (як це передбачено нормами КЗпП) у відповідача не було, оскільки він попереджений про майбутнє звільнення у встановлений законом спосіб. Враховуючи те, що позивач не був прийнятий на службу до поліції в тримісячний термін з моменту його попередження про наступне вивільнення, вважає дії УМВС України в Рівненській області щодо його звільнення через скорочення такими, що відповідають ч.2 ст.19 Конституції України. З таких підстав, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Допитаний в судовому засіданні 21.07.2016 року свідок 1 ОСОБА_4 повідомив, що у зв'язку з ліквідацією органів внутрішніх справ та утворенням Національної поліції згідно з тимчасовим штатом працівникам органів внутрішніх справ (слідчим відділу), в т.ч. позивачу, було запропоновано написати рапорт у разі бажання продовжити службу в органах Національної поліції. При цьому, зауважив, що спершу рапорт писався на ім'я начальника УМВС України в Рівненській області, а потім на ім'я т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Рівненській області. На уточнююче запитання суду підтвердив, що позивач писав такий рапорт, свідок 2 особисто зібрав всі рапорти та передав відповідному працівнику для подальшого скерування. Також зазначив, що написані рапорти ніде не реєструвалися і він як безпосередній керівник позивача не ставив візу на такому рапорті позивача.

Допитаний в судовому засіданні 21.07.2016 року свідок 2 ОСОБА_5 пояснила суду, що по процедурі звільнення і переведення до Національної поліції через 2 місяці після попередження про ліквідацію органів внутрішніх справ надійшла вказівка написати рапорти про звільнення з переводом до Національної поліції і одночасно написати рапорти про призначення до органів Національної поліції. Написані рапорти працівників збиралися і погоджувалися керівниками та передавалися їй для оформлення наказів. На запитання суду чи був серед цих рапортів рапорт ОСОБА_1 про призначення його на посаду в Національній поліції свідок 2 відповіді не змогла дати, оскільки не могла пригадати.

Допитаний в судовому засіданні 13.09.2016 року свідок 3 ОСОБА_6, повідомив суду, що проходив службу в УМВС України в Рівненській області разом з позивачем ОСОБА_1 Пояснив, що коли надійшла інформація про утворення Національної поліції та його безпосередній керівник відділу запропонував написати рапорти для подальшого проходження служби в органах Національної поліції, він разом з позивачем написали такі рапорти, підписали та віддали їх своєму безпосередньому керівнику для подальшого скерування. На запитання представника відповідача чи бачив він особисто як позивач писав рапорт, дав ствердну відповідь та зауважив, що під час написання рапортів вони сиділи в одному кабінеті.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що з 25.10.2005 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується його послужним списком. З 04.02.2014 року займав посаду старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління УМВС України в Рівненській області (а.с.43-50).

06.11.2015 року УМВС України в Рівненській області прийнято наказ №373 о/с «По особовому складу», відповідно до якого згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ вирішено звільнити у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1, старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління УМВС України в Рівненській області (а.с.42).

Не погодившись з цим наказом та своїм звільненням, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правовідносини сторін регулюються Законом України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 року (далі Закон №580) та «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого Постановою Кабінету ОСОБА_7 України №114 від 29.07.1991 року.

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення зазначеного Закону, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Таким чином законодавець імперативно визначив спосіб і час попередження відповідних працівників.

Відповідно до пункту 10 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580 працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 11 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення даного Закону перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Отже, Законом №580 передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме: прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в редакції постанови Кабінету ОСОБА_7 України №885 від 28.10.2015 року чинної на день звільнення) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №580 та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Системний аналіз вказаних норм дає суду підстави для висновку, що при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату начальник органу зобовязаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється та зясувати наявність наміру особи проходити службу в національній поліції.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що 05.07.2015 року ОСОБА_1 подав рапорти на ім'я начальника УМВС України в Рівненській області з проханням дозволити подальше проходження служби в підрозділах Національної поліції та на ім'я т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Рівненській області про прийом його на службу до поліції та призначення на посаду старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Рівненській області (а.с.112,113). Показаннями свідків, які були допитані в судовому засіданні, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, підтверджуються обставини написання позивачем та подання ним рапорту до УМВС у Рівненській області про продовження служби у національній поліції.

Тобто, позивач у строк, відведений законом, виявив згоду на проходження служби в поліції, однак, даний рапорт з незалежних від позивача причин за належністю не надійшов, та не був розглянутий у встановленому порядку.

Як свідчать матеріали справи, в т.ч. спірний наказ, при його прийнятті відповідач не тільки жодним чином не обґрунтував відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, але й не перевірив взагалі можливості реалізації його права на прийняття на службу до поліції, а саме до Головного управління Національної поліції у Рівненській області.

Отже, в порушення вимог пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №580, з моменту опублікування даного Закону (з 06.08.2015 року) та до прийняття спірного наказу (06.11.2015 року) про звільнення позивача за пунктом 64 "г" (через скорочення штату), останньому не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, взагалі не було перевірено можливості його подальшого використання на службі, та відповідності вимогам поліцейського; за наявності виявленого бажання продовжити службу в органах Національної поліції не вирішено питання про перевід позивача до Головного управління Національної поліції в Рівненській області.

Водночас, суд звертає увагу, що вимоги до кандидатів на службу в поліції передбачені статтею 49 Закону №580, відповідно до якої на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою.

Незалежно від професійних та особистих якостей, рівня фізичної підготовки та стану здоров'я, на службу в поліції не можуть бути прийняті особи у випадках, визначених частиною другою статті 61 цього Закону, а також особи які: 1) відмовляються від взяття на себе зобов'язань дотримуватися обмежень та/або від складання Присяги поліцейського, визначених законом; 2) особи, які звільнені або мали бути звільнені з посад на підставі Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до ст.50 цього Закону громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, з метою визначення стану їхнього здоров'я зобов'язані пройти медичні обстеження, а також перевірку рівня фізичної підготовки, психофізіологічне обстеження, обстеження на предмет виявлення алкогольної, наркотичної та токсичної залежності в порядку, визначеному Міністерством внутрішніх справ України. Громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, за їхньою згодою проходять тестування на поліграфі. Відповідно до порядку, встановленого законом, щодо осіб, які претендують на службу в поліції, проводиться спеціальна перевірка, порядок проведення якої визначається законом та іншими нормативно-правовими актами.

Обмеження, повязані зі службою в поліції, визначені статтею 61 Закону №580.

Як свідчить зміст подання до звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України, позивач «має необхідні професійні знання, загальну ерудицію, відповідний практичний досвід для належного виконання функціональних обов'язків. Працює над підвищенням професійного рівня, вивчає нормативні документи, які регламентують діяльність органів внутрішніх справ, і застосовує їх на практиці. За характером врівноважений, фізично розвинений добре. Матеріальну частину табельної вогнепальної зброї, правила використання та застосування її знає» (а.с.51-52).

Позивач служив в органах внутрішніх справ з жовтня 2015 року, вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 12 років 05 місяців 21 день. За період служби заохочувався 7 разів, діючих дисциплінарних стягнень не має. Обмежень, пов'язаних зі службою у поліції згідно з ст.61 Закону №580, не має.

Попри це, відповідачем залишено поза увагою та не розглянуто рапорт позивача, в якому було висловлено бажання проходити службу в Головному управлінні Національної поліції в Рівненській області, як це передбачено п.9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №580.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що наказ УМВС України в Рівненській області №373 о/с від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_1 у запас Збройних Сил за п.64 «г» (через скорочення штатів), не відповідає вказаним критеріям правомірності, є необґрунтованим та протиправним, а тому він підлягає скасуванню.

При цьому, суд враховує, що відповідно до Постанови Кабінету ОСОБА_7 України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», постановлено ліквідувати УМВС України у Рівненській області та утворити Головне управління Національної поліції у Рівненській області.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України у постановах від 28.10.2014 року та 04.11.2014 року встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) з працевлаштування працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Відповідно до пункту 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Відповідно до ч.2 ст.33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Крім того, згідно із ч.9 ст.36 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації є датою державної реєстрації припинення юридичної особи.

Відповідно до ч.4 ст.1 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

За таких обставин суд вважає, що в силу вимог п.24 Положення №114 позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління Управління МВС України в Рівненській області.

Згідно зі статтею 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За таких обставин, позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з УМВС України в Рівненській області грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу також підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Обчислення середньої заробітної плати, зокрема, у випадку вимушеного прогулу визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету ОСОБА_7 України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок №100).

Відповідно до абз.3 п.2 даного Порядку в усіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (в т.ч. у випадку вимушеного прогулу) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

В силу вимог п.1.7 Інструкції №499 при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Згідно з довідкою ГУ Національної поліції в Рівненській області №224/29/01-2016 від 15.02.2016 року, виходячи з виплат за два останні календарні місяці, що передують місяцю звільнення позивача, середньомісячний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1, який перебував на посаді старшого слідчого СУ УМВС України в Рівненській області, становить 5052,50 грн., середньоденний розмір грошового забезпечення 165,66 грн. (а.с.41). Отже, час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 07.07.2015 року по 13.09.2016 року становить 312 днів, а тому на користь позивача слід стягнути грошове забезпечення у розмірі 51685,92 грн.

Відповідно до пунктів 2 і 3 частини 1 статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління Управління МВС України в Рівненській області з 07.11.2015 року та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 5052, 50 грн. звернути до негайного виконання.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 10000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у п.п.3, 4, 5 постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного суду України від 25.05.2001 року №5 та від 27.02.2009 року №1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до норм чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини в їх сукупності, протиправне звільнення ОСОБА_1, чим йому завдано шкоди, що виразилася у душевних та психологічних стражданнях, приниженні його гідності та ділової репутації, та керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку стягнути з УМВС в Рівненській області кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Разом з тим, вимога про скасування запису про звільнення позивача, внесеного в трудову книжку задоволенню не підлягає, позаяк такий запис у трудовій книжці не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні КАС України. Крім того, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110, визначено процедуру зміни запису відомостей про роботу або визнання недійсним запису про звільнення і переведення на іншу постійну роботу.

Що стосується вимоги про зобов'язання УМВС України в Рівненській області перевести ОСОБА_1 до органів національної поліції у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації, в її задоволенні слід відмовити з огляду на таке.

Суд акцентує увагу, що призначення на посаду поліцейського здійснюється лише після перевірки комісією відповідності кандидатури вимогам Закону №580, що є дискреційним правом комісії.

Зі змісту Рекомендації Комітету ОСОБА_7 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_7 11.03.1980 року на 316-й нараді, слідує, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Таким чином, вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача, виходять за межі завдань адміністративного судочинства, що унеможливлює їх здійснення судом. За наведених обставин, в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити, а належним способом захисту порушеного права позивача, зокрема, буде задоволення позову в частині зобов'язання УМВС України в Рівненській області вирішити питання щодо подальшого проходження ОСОБА_1 служби в органах Національної поліції України згідно поданого ним 05.11.2015 року рапорта.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі як суб'єкти владних повноважень не надали суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються їх заперечення.

За таких обставин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

В силу вимог ч.3 ст.94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління МВС України в Рівненській області від 06.11.2015 за №373 о/с про звільнення майора міліції ОСОБА_1, старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління Управління МВС України в Рівненській області .

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління Управління МВС України в Рівненській області з 07 листопада 2015 року.

Зобов'язати Управління МВС України в Рівненській області вирішити питання щодо подальшого проходження ОСОБА_1 служби в органах Національної поліції України згідно поданого ним 05.11.2015 року рапорта.

Стягнути з Управління МВС України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року по 13 вересня 2016 року включно в розмірі 51 685 грн. 92 коп.

Стягнути з Управління МВС України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 Віталійовичаморальну шкоду в розмірі 1000 грн. 00 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Управління МВС України в Рівненській області судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління Управління МВС України в Рівненській області з 07 листопада 2015 року та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 5052, 50 грн. звернути до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.