Справа № 820/3932/16
Суддя: Самойлова В.В.
Дата ухвалення: 2016-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

21 вересня 2016 р. № 820/3932/16

Харківський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Самойлової В.В.

суддів - Панченко О.В., Зінченко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу, рішення та зобов"язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом, в якому просить:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.06.2016 року № 30-16;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 29.04.2016 р. № 67;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_2.

Позивач обгрунтовує свої вимоги наступним чином.

Так, оскаржувані рішення є такими що прийняті, всупереч вимог діючого законодавства України, що порушує його права, свободи та законні інтереси і потребує судового захисту.

Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Інші особи, що беруть участь у справі, які належним чином, згідно до ст. 35 КАСУ, повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, при цьому відповідач-1 надав заперечення проти позову, в яких зазначив, що в даному випадку вони діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних осіб на підставі наявних в ній доказів у письмовому провадженні, згідно до приписів ч. 6 ст. 128 КАСУ.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.04.2016 р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 - громадянин ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05.05.2016 р. позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 36 від 29.04.2016 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, у повідомленні зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наказ №67 від 29.04.2016 р., з чим позивач не погодився, та направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ Управління про відмову мені в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19.07.2016 р. позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №49 від 14.07.2016 р., в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 30 червня 2016 року №30-16 про відхилення його скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При вирішенні даного спору, суд враховує наступні обставини та нормативні положення.

Так, Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» надає наступне визначення терміну біженець у пункті 1 частини першої статті 1 біженець-особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань».

З урахуванням викладених приписів закону, твердження позивача щодо існування загрози його життю на батьківщині, на думку суду, не є обґрунтованими, оскільки аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження на час розгляду органом міграційної служби його заяви, індивідуальних обставин і його досвіду, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження, свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявникові буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Так, зважаючи на значну нестабільність ситуації в ОСОБА_3, необхідно зазначити, що згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, особи, які змушені покинути країну походження, або не можуть повернутись в результаті внутрішніх та міжнародних збройних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Суд звертає увагу на те, що матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно позивача. Він є мусульманин-суніт, до жодної громадської, військової, релігійної чи політичної організації не належав.

Аналіз повідомлених заявником побоювань повернення до країни громадянського походження показав їх неправдоподібність, тобто позивач необгрунтував свою приналежність до осіб, які входять до потенціальної групи ризику в ОСОБА_3, а саме до осіб, які співпрацювали з іноземними структурами. Отже, позивач ніколи не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами (про що свідчать і анкети заявника від 15 жовтня 2012 року та 11 квітня 2016 року). Тобто немає підстав зважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за Ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як свідчать докази у справі, проведені співбесіди з позивачем, дали змогу органу міграційної служби встановити, що повідомлені ним побоювання повернення до країни походження жодним чином не відрізняються від побоювань, викладених ним у 2012 році. Твердження позивача про розшук його талібами та погрози з боку останніх його рідним, викладені у заяві-анкеті від 11 квітня 2016 року, спростовуються його поясненнями під час співбесіди від 27 квітня 2016 року.

Слід також зазначити, що під час свого першого звернення за захистом в Україні у 2012 році, позивач нічого не повідомляв про розшук його талібами та погрози останніми його рідним після його від'їзду до України. Таким чином, викладені ним побоювання мають той самий зміст, що й у 2012 році.

Таким чином, твердження позивача щодо небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_3 особисто є безпідставними і не мають реального підґрунтя.

З огляду на зазначене вище, суд вважає, що доводи позивача є безпідставними, оскільки останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця.

Причини, які виклав позивач, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з доказів справи, позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, доказом чого, свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта громадянина ОСОБА_3 у червні 2010 року.

Згідно з п.п. 99-100 глави II Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців7 УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію). Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, несумісне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Вищевикладене підтверджує, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права, як громадянина і він користується захистом органів офіційної влади країни, громадянином якої він є, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а значить не є біженцем та не потребує міжнародного захисту.

Згідно з п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН8, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань. Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача, дозволяє суду зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливості повернення до країни громадянського походження та не навів достатньої аргументації своїм побоюванням або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Необхідно зазначити про те, що до Головного управління ДМС України в Харківській області позивач звертається вдруге, і як вбачається з доказів справи звертається він не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації, оскільки з липня 2013 року нелегально перебував на території України. Отже, позивач є мігрантом, а не біженцем. (Згідно з п. 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру) .

Таким чином, позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу, щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в країні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як встановлено судом, позивач на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягався, з цих приводів державними органами не переслідувався.

Отже, загроза його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня.

Суд звертає увагу, що позивач не надав доказів переслідування його у разі повернення на батьківщину та щодо неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також те, що реальними обставинами виїзду з ОСОБА_3 було не побоювання за своє життя та необхідність отримання міжнародного захисту, а пошук країни кращої для життя, на підставі того, що його родина є малозабезпеченою, на чому він наголошував під час співбесід, що не відповідає дійсності, оскільки за інформацією Генеральної Асамблеї від 7 березня 2016 року «Положення в ОСОБА_3 та його наслідки для міжнародного миру та безпеки»), де в п. 42 зазначається про позитивну динаміку процесівв ОСОБА_3 в 2015 році порівняно з 2014 роком.

Також, аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача, враховуючи інформацію по країні походження, дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через небезпечну ситуацію в своїй країні, внаслідок загальнопоширеного насильства та порушення прав людини в ситуації внутрішнього збройного конфлікту.

Звертає на себе увагу той факт, що позивач не відразу звернувся за захистом в Україні - прибувши в Україну у січні 2011 року, а звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області лише у жовтні 2012 року.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (редакція від 15 травня 2014 року): «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим...».

Тобто, несвоєчасне звернення позивача за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що у разі повернення до ОСОБА_3, життю, безпеці чи свободі позивача не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.

Враховуючи недоведеність наданої позивачем інформації щодо побоювань повернення до країни походження, слід дійти висновку про відсутність підстав вважати, що позивачеві буде причинено шкоду на будь-якій території країни походження. Аналіз матеріалів справи вказує на те, що рідні позивача проживають в ОСОБА_3 та він продовжує підтримувати з ними зв'язок.

При судовому розгляді встановлено, що у грудні 2010 року позивачеві було відкрито ділову візу в Посольстві Республіки Казахстан в ОСОБА_3, м. Кабул, (приймаюча сторона - Торгове представництво ОСОБА_3 в Казахстані) та, як він стверджує, наприкінці 2010 року, прибув літаком до Казахстану (м. Алмати). За його свідченнями, він менше місяця біля 3 тижнів - анкета від 11 квітня 2016 року) проживав у знайомого свого дяді з України в м. Алмати, чекаючи відкриття візи до України.

Відповідно до додатку IV «Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців» 15 УВКБ ООН, Республіка Казахстан стала державою-учасницею Конвенції 1951 року про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року 15 січня 1999 року16. Тобто у заявника була можливість звернутися за захистом до відповідних державних органів Казахстану, але він цього не зробив, що свідчить про відсутність у заявника потреби у міжнародному захисті.

Відповідно до абзацу сьомого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особу, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Таким чином, судом встановлено, що у позивача, громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_3 ОСОБА_2, у разі повернення до країни громадянської належності, не існує об'єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Також встановлено, що при поверненні до країни громадянської належності, життю, безпеці чи свободі позивача не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто умови, передбачені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Окрім того, до прибуття в Україну, позивач перебував у третій безпечній країні, що відповідно до абзацу сьомого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є умовою, за якою заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись положеннями ст. ст. 2, 9, 11, 128, 159, 160, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу, рішення та зобов"язання вчинити певні дії.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий - суддя Самойлова В.В.

Судді Панченко О.В.

ОСОБА_5