Справа № 653/3806/15-а
Суддя: Хоменко В. Г.
Дата ухвалення: 2016-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №: 653/3806/15-а
Провадження № 2-а/653/9/16
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 березня 2016 року м. Генічеськ

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Хоменко В.Г.

за участю секретаря Тимашової Т.А.

розглянувши в у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області, третя особа Державна казначейська служба України, про зобов'язання призначити пенсію, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просить зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Генічеському районі Херсонської області призначити, йому пенсію за віком з дня звернення до управління за пенсію - 07.07.2015року, у розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є громадянином України, досяг пенсійного віку і має достатній страховий стаж - 31 рік, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», досяг усіх необхідних умов для призначення йому пенсії за віком. На даний час він не працює, в червні 1996 року виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. До виїзду за кордон був зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_1, АР Крим, Україна. До виїзду до Ізраїля та станом на сьогоднішній день, пенсія йому не призначалась, відповідно пенсійних виплат він не отримує.

07.07.2015р. через свого представника, він звернувся до відповідача із особистою заявою про призначення пенсії із додаванням усіх необхідних документів, але відповідач відмовив йому в поновленні пенсії, хоча він просив про її призначення, посилаючись на Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополі, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2015р. №234. Вважає, що зазначена постанова КМУ розповсюджує свою дію лише на тих осіб, які проживають на території Автономної Республіки Крим.

Зазначив, що саме Управління Пенсійного фонду України у Генічеському районі Херсонської області є уповноваженим управлінням для розгляду його заяви по суті та прийняття відповідного рішення з приводу призначення йому пенсії, на підставі постанови Правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014р. №13-4 «Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя», оскільки даною постановою визначено ряд пенсійних органів, на які покладено обов'язки призначення пенсій пенсіонерам Криму, в тому числі і на Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області. Вважає, що тлумачення відповідачем вищезазначеної Постанови Кабінету Міністрів України від 02.07.2015р. №234 є неправомірним, оскільки дана постанова розповсюджує свою дію на всіх громадян, які мають право на отримання пенсії з пенсійних органів тимчасово окупованого Криму за виключенням тих хто, проживає в Україні, і таким чином, має змогу звернутися до управлінь Пенсійного фонду за місцем проживання та тих, хто мешкає в Криму, але отримує пенсію від уповноважених органів Росії. Зауважив, що при вирішенні питання про пенсійне забезпечення взагалі не враховується місце проживання пенсіонера, і як національним так і міжнародним законодавством та судовою практикою заборонено обмеження того чи іншого права або його реалізації за фактом місця проживання.

Враховуючи викладене, просить зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі призначити йому пенсію в розмірі не нижчому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на момент звернення за пенсією, яка становить 949,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні просила в позові відмовити, надала до суду письмові заперечення та усні пояснення, зазначила, що звернення за призначенням пенсії повинно бути особистим та реєстрація позивача в Україні є необхідною умовою для призначення пенсії, дія Постанови Кабінету Міністрів України від 02.07.2015р. №234 на її думку не поширюється на позивача, іншого законодавчого акту, який би регулював призначення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном - не існує.

Судом встановлені фактичні обставини справи та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт НОМЕР_1, виданий органом 2ISR, 17.03.2014 року. В червні 1996р. ОСОБА_1 виїхав за межі України на постійне проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Перед виїздом за кордон ОСОБА_1 мешкав за адресою АДРЕСА_1, АР Крим, Україна.

Згідно записів у трудовій книжці та диплому ОСОБА_1 про його навчання, трудовий стаж зазначеної особи складає 31 рік. На даний час він не працює. При віці 69 років і страховому стажі 31 рік, ОСОБА_1 досяг усіх необхідних умов для звернення до органу УПФУ із заявою для призначення йому пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено, що 07.07.2015 року представник позивача, звернувшись особисто до Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області, подав апостильовану заяву ОСОБА_1, особистий підпис якого засвідчений нотаріально, про призначення пенсії разом з усіма необхідними оригіналами документів та їх копіями, що підтверджується відбитком штампу відповідача та не заперечується сторонами у судовому засіданні.

Згідно відповіді УПФУ в Генічеському районі від 08.07.2015р. №2184/08 відповідач, відмовив ОСОБА_1 в поновленні пенсії, хоча позивач просив про її призначення, а не поновлення. В обґрунтування відмови відповідач поклався на Постанову Кабінету Міністрів України від 02.07.2015р. №234 «Про затвердження Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя», вказавши що дана постанова застосовується до громадян України, що проживають виключно на території АР Крим.

Не погоджуючись з позицією відповідача, представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»: «Законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зазначеного Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні».

З огляду на вищенаведене, Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - це спеціальний Закон, який не містить жодної норми щодо нерозповсюдження права на пенсію по факту місця проживання чи то в Україні, чи то на території тимчасово окупованої АР Крим, яка є невід'ємною частиною України, чи за їх межами, тобто при вирішенні питання про пенсійне забезпечення місце проживання пенсіонера враховуватись не повинно.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІУ, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В послідуючому рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІУ щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України, тобто є неконституційними. Зазначені положення Закону № 105 8-І V втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

На підставі наведеного, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІУ виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Згідно частини 2 статті 49 Закону № 1058-ІУ поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно до ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Пунктом 1 частини 1 статті З Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 р. № 1207-УІІ сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначено тимчасово окупованою територію.

Частиною 2 ст. 7 названого Закону передбачено, що виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсій га інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до пункту 14-4 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України № 1058-ІУ, громадяни України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, мають право на отримання виплат згідно з цим Законом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014р. №234 (далі - Порядок).

Згідно пункту 2 цього Порядку пенсійне забезпечення осіб, які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей) або згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та надання таким особам соціальних послуг здійснюються визначеними Пенсійним фондом України головними управліннями Пенсійного фонду України, а осіб, які отримують пенсію відповідно до інших законодавчих актів, - управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах.

Постановою правління Пенсійного фонду України №13-4 від 07 липня 2014 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14 липня 2014 року за № 804/25581, головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області визначено органом, що здійснює пенсійне забезпечення та надає соціальні послуги особам, які прожинають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей) або згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом пунктів 3,4 Порядку особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон). За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред'являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально. Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку. Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Відповідно до пункту 6 Порядку переказ пенсії особам проводиться за умови подання щороку до 31 грудня територіальному органові документа про посвідчення факту, що фізична особа є живою, або паспорта громадянина України (паспорта громадянина України для виїзду за кордон). У разі неподання зазначених документів виплата пенсії припиняється з 1 січня наступного року та поновлюється після їх подання.

Порядок звернення осіб за призначенням (перерахунком), поновленням виплати пенсії особам, переведенням з одного виду пенсії на інший, наданням соціальних послуг, а також підтвердження факту неодержання пенсії та соціальних послуг від органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Мінсоцполітики.

Згідно Конституції України, ратифікованої Україною Конвенції прав людини, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Case of Pichkur v. Ukraine», справа №10441/06, рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, рішення Верховного суду України від 19.05.2015 року, підзаконний акт, яким в даному випадку є Постанова Кабінету Міністрів України від 02.07.2015р. №234, не може звужувати та обмежувати встановлене Законом право на пенсійне забезпечення особи фактом місця її проживання.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також не допускається звуження чи обмеження підзаконним актом, таким як Постанова Кабінету Міністрів України від 02.07.2015р. №234, права на пенсію чи реалізацію права на пенсію за фактом місця проживання людини.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь - яку країну, включаючи свою власну. Відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009, заборонено дискримінувати пенсіонера по факту місця проживання останнього.

Суд не приймає доводи відповідача в судовому засіданні стосовно неможливості призначити позивачеві пенсійні виплати через те, що позивач на даний час не проживає на території АР Крим та м. Севастополя і не отримує пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду РФ або інших міністерств та відомств, оскільки вважає, що правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на виплату пенсії засновані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, про що свідчить позиція Європейського Суду у справі Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74 van Duym v. Home Office), згідно якої принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - «відповідальності держави», який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (у даному випадку, щодо неврегульованості окремих питань пенсійного забезпечення) для запобігання відповідальності.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що дія Постанови Кабінету Міністрів України від 02.07.2015р. №234 поширюється на позивача, який проживав на території АР Крим, пенсію не одержував і вимагає її призначення, на підставі відміни норм закону, які забороняли виплату пенсій особам, що виїхали на постійне місце проживання за кордон, тому суд вважає необхідним виходити з того, що строк з якого виникло право звернення позивача за призначенням пенсії - 7 жовтня 2009 року, тобто з дня прийняття Рішення Конституційним судом України, яке відмінило норми, що забороняли виплату пенсій особам, які виїхали за кордон на постійне місце проживання - відпали будь-які підстави невиплати пенсій особам, що проживають за кордоном.

Така правова позицію кореспондується з рішенням Верховного суду України від 19.05.2015 року, в якому зазначено, що з дня набрання чинності Рішення № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Більш того, суд зазначає, що від дати окупації Криму урядом України були прийняті нормативні акти для врегулювання даного питання, зокрема Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Постанова Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя», постанова Правління Пенсійного фонду України «Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя». Саме даними нормативними актами повинен керуватися в своїй роботі відповідач. І як вже було вказано вище, безумовно вся вищевказана нормативно - правова база безпосередньо стосується позивача, який є громадянином України і має право на поновлення виплати пенсії з управління Пенсійного фонду України тимчасово окупованого Криму.

Відповідно до п.3.3 вищеназваного рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009 - встановлення залежності права на пенсійне забезпечення від факту укладення або не укладення Україною міжнародного договору з іншою державою, яку громадянин України обрав місцем свого постійного проживання, суперечить конституційним гарантіям стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості (стаття 3, частина перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46, частина перша статті 64 Основного закону України). За таких обставин, твердження відповідача стосовно відсутності міждержавної угоди про пенсійне забезпечення судом до уваги не береться.

Враховуючи Конституцію України, ратифіковану Україною Конвенцію з прав людини, Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Case of Pichkur v. Ukraine», справа №10441/06, рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, прецедентне рішення Верховного суду України від 19.05.2015 року, суд вважає, що підзаконний акт, в даному випадку Постанова Кабінету Міністрів України від 02.07.2015р. №234, не може звужувати та обмежувати встановлене Законом право на пенсійне забезпечення по факту місця проживання.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Будь-які норми законодавства України, що встановлюють або допускають диференційований (у даному випадку, залежно від місця проживання) підхід до пенсійного забезпечення - є недопустимим. Не допускається також звуження чи обмеження підзаконним актом, таким як Постанова Кабінету Міністрів України від 02.07.2015р. №234, права на пенсію чи реалізацію права на пенсію за фактом місця проживання людини

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь - яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Тобто, як за внутрішнім законодавством України, так і за нормами міжнародного права, що є складовою частиною національного законодавства, позбавлення права на пенсію за ознакою місця проживання забороняється.

Суд не приймає заперечення відповідача стосовно того, що звернення позивача за призначенням пенсії повинно бути особистим та реєстрація позивача в Україні - є умовою для призначення пенсії, з огляду на наступне.

Факт особистого звернення позивача до Управління пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області, підтверджений матеріалами справи. Надане позивачем звернення підтверджує факт саме особистого звернення до управління, а також надання управлінню всіх необхідних документів, в т.ч. в оригіналах і копіях, що підтверджено вхідним штампом управління.

Крім того, відповідно до ст.44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і це не спростовується відповідачем та в його запереченнях на позов - заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Ця норма знаходить своє відображення і в п.1 «Порядку надання і оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії…» затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 де зазначено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам та членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Всі ці умови були виконані позивачем та його представниками.

Що стосується вимоги щодо реєстрації місця проживання позивача на території України або на території тимчасово окупованої АР Крим, то це не є умовою для призначення пенсійних виплат на підставі аналізу наступних норм.

Порядок звернення за призначенням пенсії і строки її призначення встановлено статтями 44, 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Положеннями вищевказаних статей передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7 «Про судові рішення в адміністративній справі» та ч.2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити з межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це потрібно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. При цьому слід урахувати, що в такому разі у мотивувальній частині рішення суд повинен навести відповідне обґрунтування. Враховуючи дану постанову Вищого адміністративного суду України, суд приймає рішення вийти за межі позовних вимог, оскільки це потрібно для повноти захисту інтересів позивача.

Також суд зазначає, що призначення, виплата чи припинення виплат пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь в процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 162 КАС України встановлено, що у разі задоволення адміністративного позову, суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача коштів; тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Поряд з цим, відповідно до ч.2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти будь-яке рішення.

Аналогічна правова позиція підтверджується численною судовою практикою, зокрема, постановою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України, щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Зазначена позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31 липня 2014 року у справі № К/800/62158/13.

Таким чином, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не може позбавити позивача права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, однак, при цьому адміністративний суд не може зобов'язати відповідача призначити пенсію, без розгляду заяви по суті.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що для захисту прав та інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, та зобов'язати відповідача повторно розглянути подану представником позивача заяву від 07 липня 2015 року про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові.

На підставі вищевикладеного, керуючись 3, 8, 19, 21, 22, 46, 48, 55, 64, 68 Конституції України, ст. ст.8, 26, 28, 42, 43, 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.2, 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, ст.ст. 1, 2, 17, 18, 69-71, 91, 94, 97, 98, 99, 104-106, 162, 183-2, 244-2, 256 КАСУ, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області, третя особа: Державна казначейська служба України, про зобов'язання призначити виплату пенсію - задовольнити.

Визнати протиправним та скасування рішення Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області від 08 липня 2015 року №2184/08 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області повторно розглянути заяву від 07 липня 2015 року про призначення пенсії ОСОБА_1, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Генічеський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні, в цей строк з моменту отримання її копії.

Суддя Генічеського районного суду В. Г. Хоменко