Справа № 493/13/16-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2016-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2016 р.м.ОдесаСправа № 493/13/16-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Бодашко Л.І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Лукянчук О.В.,
судді -Градовського Ю.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області на постанову Балтського районного суду Одеської області від 13 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області про визнання неправомірною відмову у призначенні пенсії та зобов'язання відповідача вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2016 року ОСОБА_4 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області (надалі - відповідач, УПФУ), в якому просив:

- зобов'язати УПФУ зробити перерахунок пенсії позивача як інваліда 2-ї групи, який має стаж державної служби більше 10 років, звільненого з посади судді Комінтернівського районного суду Одеської області на підставі Указу президента України від 14.07.2015 року у зв'язку з неможливістю виконувати свої обов'язки за станом здоров'я, на підставі законів України про пенсійне забезпечення державних службовців, які діяли на час подання 26.01.2015 року заяви до Вищої Ради Юстиції про звільнення за станом здоров'я.

Під час розгляду даної справи позивач 31.05.2016 року подав до суду першої інстанції заяву про зміну (уточнення) позовних вимог від 26.04.2016 року, в якій позовні вимоги виклав наступним чином:

- визнати неправомірною відмову УПФУ від 21.04.2016 року у призначенні позивачу пенсії державного службовця - інваліда 2 групи (довічно);

- зобов'язати УПФУ призначити, нарахувати і виплачувати позивачу пенсію державного службовця - інваліда 2 групи (довічно) відповідно до ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ, ч.2, 5 ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХII від 16.12.1993 року, в редакціях, які діяли на час подачі позивачем 26.01.2015 року заяви до Вищої ради юстиції України про звільнення з посади судді Комінтернівського районного суду Одеської області, у розмірі 80% від складових заробітної плати (за останні 24 календарних місяці роботи або за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування без обмеження її граничного розміру, починаючи з 12.04.2016 року.

Постановою Балтського районного суду Одеської області від 13.06.2016 року змінені позовні вимоги задоволені повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржуване рішення таким вимогам не відповідає, оскільки суд першої інстанції допустив порушення як норм процесуального права, так і норм матеріального права, які вплинули на правильність судового рішення.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які вплинули на правильність судового рішення, полягають в наступному.

Позивач звернувся до адміністративного суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області 04.01.2016 року з позовною вимогою про зобов'язання цього управління зробити перерахунок пенсії позивача, як інваліда 2-ї групи на підставі законів України про пенсійне забезпечення державних службовців, які діяли станом на 26.01.2015 року, тобто на час подання позивачем заяви до Вищої Ради Юстиції про звільнення з посади судді за станом здоров'я. Свій позов позивач обґрунтовує неправомірністю призначення йому в серпні 2015 року пенсії в розмірі 2341,85 грн. на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року.

Частиною 1 ст.6 КАС України чітко визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень. Якщо судом не встановлено порушень прав позивача з боку суб'єкта владних повноважень, то в позові до такого відповідача слід відмовити.

Відповідно до матеріалів справи, на час звернення позивача до суду він не перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області, а пенсія, з розміром якої позивач не погодився, була призначена позивачу управлінням Пенсійного фонду України в Савранському районі Одеської області, в якому позивач перебував на облік на час звернення до суду.

Статтею 52 КАС України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, суд повинен вирішити питання про заміну неналежного відповідача.

Після відкриття судом першої інстанції провадження по справі УПФУ в Балтському районі Одеської області неодноразово вказувало суду першої інстанції на те, що не має відношення до призначення пенсії позивачу (а.с.42, 46, 76, 83), однак в порушення вимог ст.52 КАС України суд першої інстанції не вирішив питання про заміну неналежного відповідача.

В той же час, суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст.137 КАС України вже після початку судового розгляду прийняв до розгляду заяву позивача від 26.04.2016 року про зміну (уточнення) позовних вимог, в якій позивачем був змінений предмет та підстави позову (а.с.105).

В цій заяві позивач вже просить визнати неправомірною відмову УПФУ в Балтському районі Одеської області від 21.04.2016 року в призначенні позивачу пенсії державного службовця та просить зобов'язати відповідача призначити позивачу з 12.04.2016 року пенсію державного службовця на підставі ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст.37 Закону України «Про державну службу» в редакціях, які були чинними на час подачі позивачем 26.01.2015 року заяви до Вищої ради юстиції України про звільнення з посади судді.

Слід зазначити, що за своїм змістом заява позивача про зміну (уточнення) позовних вимог від 26.04.2016 року не стосується збільшення або зменшення розміру позовних вимог, тобто суто кількісних показників, що надавало б позивачу право подати її протягом всього часу судового розгляду, а містить в собі як новий предмет позову - рішення УПФУ в Балтському районі Одеської області від 21.04.2016 року про відмову в призначенні позивачу пенсії державного службовця (а.с.106), яке було прийнято вже в ході розгляду даної справи, так і нові підстави для задоволення цього позову.

Фактично під час розгляду даної справи між позивачем та УПФУ в Балтському районі Одеської області виникли нові правовідносини, яких не існувало на час відкриття провадження у цій справі.

Відповідно до ч.1 ст.137 КАС України позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. До початку судового розгляду справи по суті позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи.

Встановлені цією нормою обмеження щодо зміни підстави та предмету адміністративного позову виключали можливість розгляду правомірності рішення УПФУ в Балтському районі Одеської області від 21.04.2016 року в рамках даної адміністративної справи, в зв'язку з чим оскарження цього рішення могло бути здійснено позивачем шляхом подачі окремого адміністративного позову.

Таким чином, суд першої інстанції після відкриття провадження у даній справі неправомірно прийняв до розгляду та розглянув по суті заяву позивача про зміну (уточнення) позовних вимог від 26.04.2016 року з новим предметом позову, якого не існувало на час відкриття провадження у цій справі.

Враховуючи, що на час звернення позивача до суду, тобто станом на 04.01.2016 року, позивач не перебував на обліку в УПФУ в Балтському районі Одеської області і це управління не призначало позивачу пенсію, розмір якої був предметом адміністративного позову ОСОБА_4 від 16.12.2015 року, а також враховуючи неправомірність прийняття судом першої інстанції заяви позивача про зміну (уточнення) позовних вимог від 26.04.2016 року, колегія суддів вважає, що в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 від 16.12.2015 року слід було відмовити внаслідок відсутності порушень прав та інтересів позивача з боку УПФУ в Балтському районі Одеської області.

Також судом першої інстанції були порушені і норми матеріального права при розгляді змінених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.07.2010 року наказом Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області №49-К на підставі Указу Президента України №712/2010 про призначення суддів від 18.06.2010 року, позивач був призначений на посаду судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області.

В грудні 2012 року рішенням Кіровоградської обласної медико-соціальної експертизи позивачу була встановлена 3-тя група інвалідності загального захворювання з враженням опорно-рухового апарату (довічно) та призначена пенсія по інвалідності.

28.05.2014 року рішенням Одеської обласної медико-соціальної експертизи позивачу була встановлена 2-га група інвалідності загального захворювання з враженням опорно-рухового апарату (довічно).

Відповідно до Указу Президента України «Про переведення суддів» від 17.06.2014 року №534/2014 наказом Комінтернівського районного суду Одеської Області №1-ОС від 17.07.2014 року позивач був зарахований до штату Комінтернівського районного суду Одеської області.

26.01.2015 року позивач подав заяву до Вищої ради юстиції України про звільнення з посади судді Комінтернівського районного суду Одеської області у зв'язку з неможливістю виконувати свої повноваження за станом здоров'я на підставі п.3 ч.5 ст.126 Конституції України. Зазначена заява була отримана та зареєстрована 26.01.2015 року відділом документального забезпечення, контролю та архівної роботи ВРЮ.

14.07.2015 року Указом Президента України №421/2015 позивача було звільнено з посади судді Комінтернівського районного суду Одеської області у зв'язку із неможливістю виконувати свої повноваження за станом здоров'я відповідно до п.3 ч.5 ст.126 Конституції України.

На підставі вищевказаного Указу Президента України наказом голови Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.08.2015 року №19-ОС позивача звільнено з займаної посади судді Комінтернівського районного суду Одеської області.

В серпні 2015 року позивачу була призначена пенсія на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року.

12.04.2016 року позивач звернувся до УПФУ із заявою про призначення йому пенсії державного службовця на підставі ст.37 Закону України «Про державну службу».

21.04.2016 року позивач отримав рішення УПФУ №142041 про відмову у призначенні (перерахунку) йому пенсії згідно Закону України «Про державну службу».

Суд першої інстанції визнав вказану відмову УПФУ неправомірною з тих підстав, що вона порушує права та інтереси позивача і суперечить Конституції України та Закону України, який прийнятий на основі Конституції України.

За висновком суду першої інстанції звільнення позивача Указом Президента України з посади судді через півроку після подачі ним заяви до ВРЮ про звільнення за станом здоров'я позбавило позивача можливості реалізувати своє право на отримання пенсії державного службовця-інваліда 2-ї групи, оскільки з 01.06.2015 року втратили чинність положення Законів України «Про судоустрій і статус суддів», «Про державну службу», що надавали позивачу таке право на час подання зави про звільнення.

При цьому суд першої інстанції, посилаючись на норми Конституції України, зобов'язав відповідача призначити позивачу з 12.04.2016 року пенсію, як державному службовцю-інваліду 2-ї групи на підставі норм Законів України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про державну службу», що діяли на час подання зави про звільнення.

Колегія суддів з таким рішенням суду першої інстанції погодитися не може, з огляду на наступне.

Так, на час подання позивачем до ВРЮ зави про звільнення з посади судді, тобто станом на 26.01.2015 року, стаття 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що врегульовувала питання пенсійного забезпечення суддів, існувала в наступній редакції:

« 1. Судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення віку, встановленого першим реченням цієї частини, право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

60 років - які народилися по 31 грудня 1952 року;

60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року;

61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

2. Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, пенсії на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", або пенсії, передбаченої іншими законами України

3. Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

4. Умови та порядок перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддів Конституційного Суду України визначаються Кабінетом Міністрів України.

5. Виплата щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до цієї статті, на період роботи на посадах, які дають право на його призначення або право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", припиняється. На цей період призначається і виплачується пенсія відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.»

Частиною 6 статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХII від 16.12.1993 року в редакції станом на 26.01.2015 року було передбачено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року встановлено, що «у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.»

У зв'язку з неприйняттям відповідного Закону, з 01.06.2015 року норми щодо призначення щомісячного грошового утримання відповідно до Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втратили чинність.

Пунктом 9 ч.5 ст.126 Конституції України передбачено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Тобто, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виникає з моменту прийняття органом, що його обрав або призначив відповідної постанови про звільнення з посади судді, а не з моменту досягнення суддею певного віку чи подання заяви про відставку.

Наведене також підтверджується п.1.2 Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року №3-1, відповідно до якого щомісячне довічне утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акта Верховної Ради України або Президента України про звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку, у тому числі у відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків, та припинення виплати щомісячного грошового утримання працюючому судді, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду. У разі звернення пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду щомісячне довічне утримання призначається з дня звернення.

Слід зазначити, що 10.06.2016 року Конституційний Суд України офіційно оприлюднив прийняте 08.06.2016 року Рішення №4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч.3, абз.1, 2, 4, 6 ч.5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень п.5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Зазначеним рішенням визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: ч.3 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII; абзаців 1, 2, 3, 4 та 1, 2 речень абзацу 6 ч.5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII; пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII в частині скасування з 01.06.2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, з 08.06.2016 року визнано неконституційними положення пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII лише в частині скасування з 01.06.2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

При цьому Конституційним Судом України не були визнані неконституційними положення 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» в частині скасування норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу.

Оскільки відповідно до ст.147 Конституції України саме Конституційний Суд України є єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні, який вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України, то у суду першої інстанції не було правових підстав стверджувати, що положення 5 розділу ІІІ Прикінцевих положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» в частині скасування норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу, не відповідають Конституції України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Враховуючи, що на момент звільнення позивача та звернення до органу Пенсійного Фонду із заявою про призначення пенсії, діяли обмеження, передбачені п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» щодо призначення пенсій на підставі Закону України «Про державну службу, колегія суддів вважає, що відповідачем 21.04.2016 року правомірно було відмовлено позивачу у призначенні пенсії на підставі ст.37 Закону України «Про державну службу».

Враховуючи, що судом першої інстанції були допущені порушення норм як процесуального, так матеріального права, які призвели до прийняття помилкового рішення, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з 01.05.2016 року, тобто же після прийняття відповідачем спірного рішення, набув чинності новий Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII.

Пунктом 2 розділу ХІ цього закону визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» №3723-ХII від 16.12.1993 року, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10 та 12 розділу ХІ Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII передбачено наступне:

- державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

- для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, після 01.05.2016 року позивачу за його заявою до органу Пенсійного фонду може бути призначена пенсія на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХII від 16.12.1993 року, якщо позивач має не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби.

Керуючись ст.195, ст.197, п.3 ч.1 ст.198, ч.1 ст.202, ст.207, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в балтському районі Одеської області - задовольнити.

Постанову Балтського районного суду Одеської області від 13 червня 2016 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко
Суддя: Суддя: О.В. Лукянчук Ю.М. Градовський