Справа № 802/160/16-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/160/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А. Ю.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

20 вересня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Богунського району міста Житомир на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Відділу державної виконавчої служби Богунського району міста Житомир (далі - відповідач) про визнання неправомірною бездіяльності,

В С Т А Н О В И В :

Позивач в лютому 2016 року звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просив: визнати неправомірною бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Богунського району міста Житомира щодо виконання виконавчого листа Апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2010 №1-10 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - 18 256,33 грн. завданої матеріальної та 100 000 грн. моральної шкоди.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 01.04.2016 адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано неправомірною бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Богунського району м. Житомира щодо виконання виконавчого листа Апеляційного суду Вінницької області від 20.10.2010 № 1-10 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - 18 256,33 грн. завданої матеріальної та 100 000 грн. моральної шкоди.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що виконавчий лист Апеляційного суду Вінницької області № 1-10 від 20.01.2010 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - 18 256,33 грн. завданої матеріальної та 100 000,00 грн. моральної шкоди, перебував на виконанні у ВДВС Козятинського МРУЮ Вінницької області.

Боржником добровільно рішення суду не виконано.

Державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, згідно вимог п. 10 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», та направлено на виконання до Староміського відділу ДВС Вінницького МУЮ для виконання за належністю за місцем відбування покарання боржника у Вінницьку установу виконання покарань № 1 за адресою м. Вінниця, вул. Островського, 1.

Державним виконавцем Староміського відділу ДВС Вінницького МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено розпорядження до бухгалтерії Вінницької установи виконання покарань № 1, для утримання коштів із заробітної плати боржника. Відповідно до повідомлення з бухгалтерії Вінницької установи виконання покарань № 1, утримань за виконавчим листом не проводилось, у зв'язку з відсутністю роботи та доходів. Також стало відомо, що боржник вибув для подальшого відбування міри покарання до Житомирської установи виконання покарань № 8 за адресою м. Житомир вул. Ватутіна, 172.

Державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п. 10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено для виконання до Богунського відділу ДВС Житомирського МУЮ за належністю за місцем відбування міри покарання боржника у Житомирську установу виконання покарань № 8, яка знаходиться за адресою м. Житомир вул. Ватутіна, 172, з відміткою про те, що утримань по вказаному виконавчому листу не проводилось.

14.03.2011 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 28224664 з примусового виконання виконавчого листа Апеляційного суду Вінницької області № 1-10 від 20.01.2010 згідно ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження».

16.08.2011 за вих. № 41131/2 державним виконавцем направлено до Житомирської установи виконання покарань № 8 постанову про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_3 В де вказано, що відрахування потрібно здійснювати в розмірі 50 % та кошти, утримані з засудженого направляти на адресу стягувача.

Повідомленням Житомирської установи виконання покарань №8 від 01.02.2016 зазначено, що на особовий рахунок засудженому ОСОБА_3 від родичів надійшли кошти в сумі 200,00 грн. Проте боржником подано заяву до бухгалтерії Житомирської установи виконання покарань № 8 щодо перерахування вищевказаних коштів на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення вищевказаного боргу. Платіжним доручення № 6 від 01.02.2016 кошти в сумі 193,50 грн. перераховані на поштову адресу ОСОБА_2, а кошти в сумі 6,50 грн. сплачено як поштовий збір.

03.03.2016 листом з Житомирської установи виконання покарань № 8 повідомлено, що станом на 04.03.2016 ОСОБА_3 працевлаштований на підприємстві установи на посаді підсобного працівника, однак утримань останнього не проводилось, у зв'язку з малим розміром заробітної плати та першочерговими утриманнями, пов'язаними з утриманням засудженого в місцях позбавлення волі (харчування, комунально-побутові послуги, одяг, взуття, білизна та інші надані послуги).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, відповідачем не спростовано оскаржувану позивачем бездіяльність, водночас позивач довів та підтвердив належними доказами наявність підстав для визнання протиправними та скасування рішень відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Статтею 124 Конституції України вказано, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ч.4 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Пунктом 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 13.12.2010 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" (з наступними змінами і доповненнями) зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до певних видів відповідальності за невиконання рішення у добровільному порядку та порушення обов'язків, що покладаються на осіб, які беруть участь у виконавчому процесі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її добровільного невиконання, виконується примусово в установленому Законом порядку шляхом накладення стягнення на заробітну плату, інші види доходів боржника чи на його майно.

Прийнята державним виконавцем постанова про накладення штрафу на боржника, не виконана самостійно, є підставою для її примусового виконання.

Згідно з ч. 1 статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вживати заходів щодо примусового виконання рішень, встановлених Законом України "Про виконавче провадження".

Частиною 2 ст. 25 Закону № 606-XIV вказано, що у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно ч.1 ст. 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом (ч. 1 ст. 28 Закону № 606-XIV).

Статтею 52 Закону № 606-ХІV вказано, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються.

На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Згідно з ч. 2 ст. 57 Закону № 606-ХІV передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Здійснивши системний аналіз наведених норм та встановлених обставин справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належних та допустимих доказів вчинення державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Богунського району міста Житомира дій передбачених чинним законодавством для виконання виконавчого листа відповідачем не надано.

Відповідно до п. 1 і 2 ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено повноту вчинення дій щодо виконання виконавчого листа Апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2010 №1-10 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - 18 256,33 грн. завданої матеріальної та 100 000 грн. моральної шкоди, а тому вимоги позивача щодо визнання неправомірною бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Богунського району міста Житомира щодо виконання виконавчого листа обґрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення адміністративного позову.

Оскільки доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Богунського району міста Житомир залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Сторчак В. Ю.