Справа № 265/4875/16-а
Суддя: Козлов Д. О.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №265/4875/16-а
Провадження №2-а/265/172/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в місті Маріуполі про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, обґрунтовуючи своїх вимоги тим, що він є власником транспортного засобу ВАЗ 210990 н/з НОМЕР_1. Постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 16 серпня 2016 року було інспектором поліції до нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за порушення ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП. Не погоджуючись із вказаною постановою вказував, що 16 серпня 2016 року на своєму автомобілі він рухався по вул. Пилипа Орлика в м. Маріуполі від магазину «Щирий Кум» по напрямку до пр. Будівельників. Проїхавши перехрестя з вул. ОСОБА_2, побачив на зупинці громадського транспорту співробітників патрульної поліції, які знаходились біля транспортного засобу. Один із працівників поліції руками показав одному з водіїв транспортних засобів, які в цей час проїхали перехрестя вул. ОСОБА_3 та вул. ОСОБА_2, серед яких був й він, здійснити зупинку автомобілю. Пригальмовуючи, але не зупиняючи свій автомобіль, він пересвідчився, що вимога зупинити транспортний засіб стосується його, після чого повернув та здійснив зупинку біля будинку № 114 по вул. П. Орлика на відстані, що перевищувала 30 метрів від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів. Однак співробітник поліції почав складати на нього постанову про накладення адміністративного стягнення через порушення п. 15.9 (е) Правил дорожнього руху, бо нібито він здійснив зупинку на посадковому майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів, чого він не робив, про що вказав поліцейському, який на це не зважив, хоча навіть у постанові про накладання адміністративного стягнення вказав, що він рухався по вул. Пилипа Орлика 114. Крім того співробітник поліції в оскаржуваній постанові про накладення адміністративного стягнення зазначив, що він не мав при собі полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, хоча ніхто у нього не вимагав полісу для предявлення, незважаючи на те, що такий поліс у нього мається. Також поліцейський не зважив на свідків порушення, які могли підтвердити доводи позивача. Зауважував, що в його діях не було складу правопорушення. Додавав, що в постанові про накладення адміністративного стягнення нерозбірливо викладено обставини події правопорушення. На підставі переліченого просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 16 серпня 2016 року відносно нього.

У судовому засідання позивач, підтримуючи наведені ним у позовній заяві доводи, на задоволенні позову наполягав, вказуючи, що він рухався на своєму автомобілі по вул. П. Орлика, коли побачив своїх знайомих, які чекали його на зупинці громадського транспорту, тому він пригальмував, однак не зупиняючись, продовжив рух свого автомобіля, коли побачив жест працівника поліції, який також був на зупинці транспорту, про необхідність зупинитись, що він й зробив у відповідному місці на вимогу поліцейського. Однак поліцейський чомусь вирішив, що він зупинився напроти зупинки громадського транспорту, висуваючи претензії щодо порушення п. 15.9 (е) ПДР України, чого він насправді не робив. Він казав йому, що є свідки події, які підтвердили б, що він не зупинявся. Однак свідків поліцейський не став опитувати. Доказів порушення йому співробітники поліції не надали. Після того як він надав поліцейському на його вимогу документи, той висловив вимогу, що у нього не було полісу обовязкового страхування, що також не відповідало дійсності. При цьому вказував, що у постанові вказано, що він порушив п. 2.1 (г), хоча відповідальність передбачена за таке порушення п. 2.1 (ґ). Зазначав при цьому, що він мав при собі у той день старий договір страхування, а від нового полісу в нього був корінець страхової компанії. При цьому не заперечував, що у корінці не було вказано, що його автомобіль застраховано. Зазначав, що новий поліс обовязкового страхування в нього поліцейський не запитував. Додавав також, що за місцем скоєння правопорушення повинно було розглянуто його справу, однак поліцейський вирішив винести постанову на місці його зупинки, чим порушив його права, бо фактично розгляду справи не було. При цьому вказував, що за відсутності у нього порушення ПДР, працівник поліції не міг взагалі права його зупиняти 16 серпня 2016 року. Просив задовольнити позов, бо він ні в чому не винен.

Представник відповідача, який діє на підставі доручення, ОСОБА_4, заперечуючи у суді проти позову ОСОБА_1, вказував, що працівники поліції виявили, як напроти зупинки громадського транспорту по вул. П. Орлика на своєму автомобілі ОСОБА_1 зупинився у невідведеному для цього місті, внаслідок чого відносно позивача було складено постанову про порушення п. 15.9 (е.) ПДР України. При огляді документів порушника також було виявлено, що у нього відсутній поліс обовязкового страхування транспорту, внаслідок чого було у постанові також зазначено порушення п. 2.1 (ґ). При цьому схожість літер (г) та (ґ) свідчить лише про неточність при складенні поліцейським постанови від 16 серпня 2016 року, а не про відсутність порушення позивача. Додавав, що наявність корінця до полісу не свідчить про наявність самого полісу страхування транспорту, якого на вимогу поліцейського 16 серпня 2016 року позивач не надав. Додавав, що один з очевидців події 16 серпня 2016 року, знайомий ОСОБА_1, на відеофіксації запитує у позивача, чому той зупинився. Зазначав також, що у КУпАП були внесені зміни вже після ухвалення КСУ рішення у 2015 році щодо необхідності проводити розгляд справи за місцем розміщення того органу, посадова особа якого має право на вирішення адміністративної справи, тому порушення процедури розгляду справи ОСОБА_1 не було. Просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

За ч. 3 ст. 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, крім іншого, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно із ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

На підставі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно із ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За ст. 280 КУпАП передбачено, що орган при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати усі обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

На підставі п. 10 Розділу ІІІ (Розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 листопада 2015 року № 1395, поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно із п. 1. ч. 1 ст. 288 КУпАП постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено у вищестоящий орган або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідальність, визначена ст. 122 ч. 1 КУпАП, передбачена, в тому числі, за порушення правил зупинки транспортних засобів.

Відповідальність за ст. 126 ч. 1 КУпАП передбачена, в тому числі, за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»).

Згідно із п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі за текстом - ПДР), зупинка це припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

На підставі п. 15.9 (е) ПДР зупинка забороняється ближче 30 метрів від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків.

Відповідно до п. 2.1 (ґ) ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно із постановою серія АР № 330667 від 16 серпня 2016 року, винесеної інспектором управління патрульної поліції в м. Маріуполі, вказано, що ОСОБА_1 16 серпня 2016 року об 12-20 г., керуючи автомобілем НОМЕР_2, по вул. П. Орлика 114 в м. Маріуполі здійснив зупинку на посадковому майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів, чим порушив п. 15.9 (е) ПДР України, також при перевірці документів ОСОБА_1 В не мав при собі поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п. 2.1 (г) ПДР України, на підставі чого позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 122 ч. 1, 126 ч. 1, 36 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. (а. с. 9).

До матеріалів справи позивачем було додано копію полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 14 лютого 2016 року по 13 лютого 2016 року на автомобіль НОМЕР_2 (а. с. 11-12).

Натомість на відеофіксації з бодікамери поліцейського, долученої до справи, вбачається, що той після зупинки позивача представився ОСОБА_1 та розяснив позивачу усі права 16 серпня 2016 року. Також вбачається, що у позивача не було із собою діючого поліса обовязкового страхування, який ОСОБА_1 планував відновити, бо у нього залишився лише корінець від такого полісу. Натомість момент руху ОСОБА_1 на його автомобілі по вул. П. Орлика не зафіксовано на відео взагалі.

При цьому допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 вказував, що він 16 серпня 2016 року, домовившись про зустріч із позивачем, перебував на зупинці громадського транспорту по вул. П. Орлика в м. Маріуполі. Зазначав, що коли ОСОБА_1 на своєму автомобілі проїжджав поряд із зупинкою, то трохи пригальмував, однак не зупинявся, щоб побачити його із іншими знайомими, після чого продовжив рух прямо, а потім повернув у двір, на вимогу поліцейського, який перебував на зупинці громадського транспорту також. Заперечував, що позивач зупинився напроти зупинки громадського транспорту 16 серпня 2016 року.

Свідок ОСОБА_6 в суді зазначав, що він чекав разом із ОСОБА_5 поряд із зупинкою громадського транспорту по вул. П. Орлика позивача, де були також патрульні поліцейські. Бачив, як ОСОБА_1 на своїй машині проїжджав напроти зупинки для транспорту, коли працівник поліції попросив позивача повернути у двір, що той й зробив, після чого поліцейські почали висувати вимоги щодо порушення позивачем ПДР України. Стверджував, натомість, що позивач не порушував ПДР, бо не зупинявся тоді на зупинці громадського транспорту ні на мить.

Перевіривши докази по справі, враховуючи наведені правові норми, суд дійшов висновку, що при розгляді справи про адміністративні правопорушення інспектором поліції, як особою уповноваженою державою на розгляд справ у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не було обґрунтовано винесено постанову від 16 серпня 2016 року про притягнення до відповідальності позивача за ст. 122 ч. 1 КУпАП, оскільки поліцейським не було дотримано принципу об'єктивного з'ясування обставин такої справи.

Так згідно із вимогами КУпАП в справі про адміністративне правопорушення доказами можуть бути будь-які фактичні дані, на основі яких та у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, в тому числі за допомогою показів свідків.

Однак суд встановив, що при винесені постанови про притягнення до відповідальності позивача у працівника патрульної поліції були відсутні докази на підтвердження провини ОСОБА_1 за ст. 122 ч. 1 КУпАП, бо в судовому засіданні не було доведено порушення позивачем п. 15.9 (е) ПДР, оскільки за відсутності відеофіксації такого порушення свідки на місці події не були опитані.

В свою чергу допитані в суді свідки підтвердили покази ОСОБА_1 щодо відсутності у його діях порушення ст. 122 ч. 1 КУпАП, тому підстав для притягнення позивача до відповідальності за порушення п. 15.9 (е) ПДР у поліцейського не було.

При цьому суд відхиляє посилання представника відповідача на пояснення на відеозаписі очевидця події, бо той не був встановлений та допитаний як працівником поліції, так й в судовому засіданні. Крім цього 16 серпня 2016 року така особа не підтверджує, що позивач порушив ПДР України, а зазначає, взагалі, що ОСОБА_1 зупинився.

На підставі ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

З урахуванням переліченого суд вважає, що наявні підстави вважати, що при ухваленні постанови 16 серпня 2016 року працівником поліції протиправно було визнано винним позивача за ст. 122 ч. 1 КУпАП, внаслідок чого в цій частині постанова від 16 серпня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності підлягає скасуванню.

Однак суд не погоджується з доводами позивача щодо відсутності у поліцейського можливості винести постанову про накладення адміністративного стягнення на місці вчинення адміністративного правопорушення, бо на підставі п. 2 Розділу ІІІ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 листопада 2015 року № 1395, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, в тому числі, ч. 1 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

На підставі ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

За ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених ч. 1 та 2 цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

В той же час посилання позивача на рішення КСУ від 26 травня 2015 року № 25-рп/2015 по справі № 1-11/2015, яким було вирішено, що положення ч. 1 ст. 276 КУпАП, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення, - не приймаються до уваги судом, оскільки таке рішення не суперечить положенням КУпАП, які набули змін із набуттям чинності 8 серпня 2015 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху», а також розробленої на підставі Кодексу України про адміністративні правопорушення та Закону України «Про національну поліцію» Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Також суд зазначає, що в судовому засіданні було належними доказами доведено, що ОСОБА_1 порушив п. 2.1 (ґ), оскільки він у судовому засіданні не заперечував, що у нього був відсутній із собою 16 серпня 2016 року поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на 2016 рік, який він, як водій транспортного засобу, повинен був мати при собі.

Крім цього на наданому для огляду в судовому засіданні відео від 16 серпня 2016 року вбачається, що працівник поліції неодноразово запитує такий поліс у ОСОБА_1, який однак позивач не надає.

Тому суд відхиляє зауваження позивача, що працівник поліції не питав у нього діючий поліс обовязкового страхування.

Відхиляє суд також посилання позивача на наявність у нього корінця від такого полісу, бо наявність корінця до полісу не свідчить про наявність самого полісу, який повинен бути у водія під час керування ним транспортним засобом.

При цьому суд не погоджується з позицією ОСОБА_1, що у постанові від 16 серпня 2016 року про притягнення його до відповідальності, як підставу для скасування такої постанови, наявна вказівка поліцейського на порушення позивачем п. 2.1 (г) ПДР, замість п. 2.1 (ґ) ПДР, оскільки написання літер (г) та (ґ) схоже, а в установчій частині постанови чітко визначено порушення позивача, передбачене саме п. 2.1 (ґ) ПДР.

Суд не бере до уваги доводи ОСОБА_1, що за відсутності у його діях порушення п. 15.9 (е) працівник поліції не мав права зупиняти 16 серпня 2016 року його транспортний засіб та вимагати у нього документи на автомобіль, бо за п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; а за п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби, якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Враховуючи, що у поліцейського, як посадової особи при виконані функцій держави в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, були підстави для зупинки ОСОБА_1, який, як було доведено в суді, проїжджаючи поруч із зупинкою громадського транспорту пригальмував, значно знизивши швидкість руху свого автомобілю, то дії поліцейського 16 серпня 2016 року відповідали змісту п. 2 ч. 1 ст. 32, п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію».

З огляду на досліджені матеріали справи суд дійшов висновку, що працівник поліції вірно визначив у діях позивача порушення п. 2.1 (ґ) ПДР та правомірно наклав на нього стягнення за ст. 126 ч. 1 КУпАП в вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Таким чином суд вважає, що доводи ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження під час вирішення справи по суті, тому його вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом скасування постанови від 16 серпня 2016 року інспектора патрульної поліції в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 122 ч. 1 КУпАП за порушення п. 15.9 (е) ПДР, через недоведеність такого порушення.

В той же час в іншій частині постанова від 16 серпня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 126 ч. 1 КУпАП за порушення ним п. 2.1 (г) ПДР України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 8-11, 17, 18, 71, 86, 94, 159-167, 171-2 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в місті Маріуполі про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити частково.

Постанову серія АР № 330667 від 16 серпня 2016 року, винесену інспектором управління патрульної поліції в м. Маріуполі, в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 122 ч. 1 КУпАП за порушення п. 15.9 (е) Правил дорожнього руху України скасувати.

В іншій частині постанову серія АР № 330667 від 16 серпня 2016 року, винесену інспектором управління патрульної поліції в м. Маріуполі, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 126 ч. 1 КУпАП за порушення п. 2.1 (г) Правил дорожнього руху України у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. залишити без змін.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення, а особами що не були присутні при проголошенні протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя