Справа № 826/23436/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

21 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника позивача Картозій Л.Ш., представника відповідача Тхорика С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом Громадської організації «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ» до Київської міської ради про визнання частково протиправним та нечинним з моменту затвердження рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Київською міською радою 22.12.2015 на I сесії VIII скликання, відповідно до статей 21, 77 Бюджетного кодексу України (далі - БК), враховуючи розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02.12.2015 № 1170 «Про схвалення проектів рішень Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2016 рік», «Про Програму економічного і соціального розвитку міста Києва на 2016 рік» та прогнозу бюджету міста Києва на 2017 - 2018 роки», прийнято рішення № 61/61 «Про бюджет міста Києва на 2016 рік» (далі - Рішення № 61/61).

Згідно п. 16 Рішення Київською міською радою вирішено створити в складі спеціального фонду бюджету міста Києва цільовий фонд та затвердити Положення про формування та використання коштів цільового фонду бюджету міста Києва у 2016 році згідно з додатком 8 до цього рішення.

Відповідно до пп. 2.5 п. 2 Положення про формування та використання коштів цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва у 2016 році (додаток 8 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2016 рік» 22.12.2015 № 61/61) джерелами формування коштів цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва є: надходження коштів пайової участі (внеску) власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі в утриманні об'єктів благоустрою м. Києва.

Не погоджуючись з вказаним підпунктом (з урахуванням заяви про зміну (уточнення) предмету позову та залишення без розгляду частини позовних вимог) позивач, з урахуванням заяви про зміну (уточнення) предмету позову та залишення без розгляду частини позовних вимог, звернувся до суду з позовом про визнання його протиправним та нечинним з моменту затвердження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті Положення (додатку № 8 до Рішення № 61/61) та визначенні джерелами формування надходжень цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва надходжень від коштів пайової участі (внеску) власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, відповідач діяв відповідно до чинного законодавства, зокрема відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Статтями 142, 143 Конституції України передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно з п.п. 23 - 25 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету; утворення цільових фондів, затвердження положень про ці фонди; встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України. Такі питання розглядаються на пленарних засіданнях відповідної ради

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» особливості бюджету міста Києва визначаються Бюджетним кодексом України. Зокрема, доходи бюджету міста Києва формуються за рахунок доходів, передбачених статтями 64-65, 68-69 Бюджетного кодексу України та трансфертів з Державного бюджету України на виконання столичних функцій.

За рішенням Київської міської ради до бюджетів районів міста можуть передаватися кошти для фінансування заходів, пов'язаних зі здійсненням містом столичних функцій.

Статтею 67 Бюджетного кодексу України (далі - БК) передбачено, що до доходів загального фонду місцевих бюджетів належать доходи, визначені статтями 64,66 і 69 цього Кодексу, та трансферти місцевим бюджетам (крім субвенцій, визначених статтею 691 та частиною першою статті 71 цього Кодексу).

До надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать надходження до цільових фондів, утворених Верховною Радою Автономної Республіки Крим та місцевими радами (п. 8 ч. 1 ст. 691 БК).

Так, зі змісту рішення Київської міської ради від 22.12.2015 № 61/61 «Про бюджет міста Києва на 2016 рік» вбачається прийняття відповідачем одночасно із визначенням дохідної частини місцевого бюджету рішення про створення в складі спеціального фонду бюджету міста Києва на 2016 рік цільового фонду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 БК одним із принципів Бюджетної системи України є принцип самостійності, який полягає в тому, що Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов'язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов'язання одне одного, а також за бюджетні зобов'язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних місцевих рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.

Окрім того, відповідно до п. 6 наведеної частини статті при складанні та виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання послуг, гарантованих державою, Автономною Республікою Крим, місцевим самоврядуванням (далі - гарантовані послуги), при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

На підставі викладених норм, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність в тексті Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» безпосередніх посилань на право визначення органом місцевого самоврядування джерелом надходжень до спеціального фонду конкретних надходжень від тих чи інших коштів не спростовують встановлене БК право цього органу місцевого самоврядування на формування дохідної частини спеціального фонду місцевого бюджету за рахунок надходжень до створеного у встановленому порядку цільового фонду.

Таким чином, відповідач, як вірно зазначив суд першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного рішення та визначенні джерелами формування надходжень цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва надходжень від коштів пайової участі (внеску) власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, діяв відповідно до чинного законодавства, у тому числі відповідно до вимог Закону України «Про благоустрій населених пунктів», п. 10 ч. 2. ст. 10 якого передбачає, що до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад також належить, зокрема, визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об'єктів благоустрою.

Окрім викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне також зазначити таке.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 28 листопада 2013 року у справі за конституційним зверненням асоціації «Дім авторів музики в Україні» щодо офіційного тлумачення положень пункту 7 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у взаємозв'язку з положеннями пункту «г» частини першої статті 49 Закону України «Про авторське право і суміжні права», громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Статутом позивача підтверджується його право на здійснення захисту прав своїх членів (п. 2.3).

Варто зазначити, що предметом розгляду даної справи не є обов'язок позивача або його членів сплачувати відповідні пайові внески, справляння якого передбачено іншими рішеннями відповідача.

Апеляційний суд наголошує на тому, що позивач оскаржує рішення відповідача, в частині, якою встановлені джерела формування цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва. Тобто, у даному випадку, оскаржувана частина рішення, не застосовується відносно позивача, у тому числі і його членів, не породжує для них жодних прав чи обов'язків, не зачіпає їхні інтереси, не містить жодних приписів правовстановлюючого або зобов'язального характеру, адресованих цим особам.

Окрім того, ні позивач, ні його члени не є учасниками бюджетного процесу у розумінні ч. 3 ст. 19 Бюджетного кодексу України.

З огляду на це, не заперечуючи право позивача захищати права своїх членів, апеляційний суд наголошує на тому, що оскаржувана частина рішення відповідача не порушує прав, свобод чи інтересів як членів позивача так і його безпосередньо.

Відсутність порушеного права не дає змогу, як зазначено вище, надати йому захист, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Так, доводи апеляційної скарги наведених вище висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «ТРУДОВА СПІВДРУЖНІСТЬ» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2016 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 22.09.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.