Справа № 333/3944/16-а
Суддя: Герасименко С. Г.
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 333/3944/16-а
Провадження № 2-а/333/162/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Герасименко С.Г.,

при секретарі Чистовій-Шугаєвій Н.А.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Циганок А.В.

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2016 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, посилаючись на те, що з 25 квітня 1973 року вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_4, який за своє життя працював на посаді судді у Жовтневому, Комунарському та Орджонікідзеквському районних судах м. Запоріжжя. 12.05.2009 року ОСОБА_4 був звільнений з посади судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у зв'язку із виходом у відставку. Після виходу у відставку перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя та отримував щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. В травні місяці 2016 року ОСОБА_4 помер. В зв'язку зі смертю чоловіка позивач як непрацездатна особа, яка перебувала на утриманні померлого, звернулася з заявою до УПФ про переведення її з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника в розмірі 50 % пенсії померлого годувальника на час настання смерті згідно Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відповідач розпорядженням № 181438 від 23.06.2016 року визначив розмір пенсії по втраті годувальника - 1819,32 грн. Не погоджуючись з даним розміром, ОСОБА_1 звернулась до суду та зазначила, що в зв'язку з неправомірними діями УПФУ та призначенні їй пенсії у зв'язку з втратою годувальника в розмірі меншому ніж 50 % від розміру щомісячного довічного грошового утримання, яке отримував годувальник, позивач після смерті чоловіка позбавлена права на пенсію даного виду, чим порушене її право на соціальне забезпечення.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнити її з підстав викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі, пояснивши суду, що відповідно до діючого законодавства при обчисленні та призначенні пенсії по втраті годувальника застосовується виключно показник розміру пенсії за віком померлого годувальника, правова природа, механізм розрахунку та призначення якої відрізняється від щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. А отже, на думку представника відповідача, позиція позивача відносно, того, що визначення розміру пенсії у зв'язку з втратою годувальника проводиться від розміру щомісячного довічного грошового утримання, яке отримувала особа (годувальник) за життя, тобто з фактичного її розміру, є хибною та такою, що суперечить законодавству. Що стосується стягнення з відповідача судових витрат, його представник зазначив, що бюджет УПФУ має чітку цільову структуру, у зв'язку з чим забороняється використання коштів на цілі не передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку, дійшов наступного висновку.

Згідно із положеннями ст.1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" як пенсії розуміють щомісячні регулярні пенсійні грошові виплати, які отримують фізичні особи (або члени сім'ї) від держави та спеціальних фондів після досягнення пенсійного віку, в разі інвалідності чи втрати годувальника.

Згідно ст. 10 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Статтею 36 цього Закону встановлено, що пенсія у зв'язку із втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Згідно з частиною другою цієї статті непрацездатними членами сім'ї вважаються, зокрема: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку.

Пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім'ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім'ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками (ст.37 вказаного Закону).

Згідно пункту 2 частини 1 ст.45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 01 липня 2005 року була призначена пенсія за віком та остання перебуває на обліку в УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя.

З 25 квітня 1973 року позивач перебувала у шлюбі із ОСОБА_4, який працював на посаді судді у Жовтневому, Комунарському та Орджонікідзеквському районних судах м. Запоріжжя, після звільнення у відставку з 2009 року йому було призначено довічне грошове утримання, яке виплачувалось УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя.

14 червня 2016 року позивач звернулась з заявою про призначення її пенсії по втраті годувальника в розмірі 50% пенсії померлого годувальника на час настання смерті згідно з Законом « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя визначив розмір пенсії в сумі 1819,32 грн.

Фактично спір між сторонами виник щодо призначенні позивачу пенсії у зв'язку з втратою годувальника в розмірі меншому ніж 50 % від розміру щомісячного довічного грошового утримання, яке отримував годувальник.

Судом встановлено, що позивач перебувала на утриманні свого чоловіка, вона досягла пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", є непрацездатною, а тому має право на отримання пенсії по втраті годувальника в зв'язку зі смертю чоловіка, що відповідачем не оспорювалося.

За вказаним Законом, члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника. Пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається із заробітку чи пенсії годувальника, тобто в залежності від того доходу, який мав годувальник на час настання смерті. Отже, призначення позивачу пенсії у зв'язку з втратою годувальника в розмірі меншому ніж 50 % від розміру щомісячного довічного грошового утримання, яке отримував годувальник, не може бути визнано правомірною.

Що стосується посилання відповідача на те, що при розрахунку пенсії по втраті годувальника не може враховуватись розмір отримуваного годувальником щомісячного довічного утримання на час настання смерті, системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що пенсія за віком та довічне грошове утримання судді мають однакову правову природу. Так, пенсією є регулярна щомісячна грошова виплата, яка призначається у встановленому державою порядку як захід матеріального забезпечення у зв'язку з настанням певної обставини - досягнення пенсійного віку, інвалідності, смерті годувальника.

Щомісячне довічне грошове утримання також являє собою регулярну щомісячну грошову виплату, яка чоловіку позивача була призначена при звільненні у відставку та виплачувалась територіальним органом Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України як захід матеріального забезпечення.

У справах «Стек та інші проти Сполученого Королівства», "Пічкур проти України" Європейський Суд з прав людини зазначив, якщо у державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 Конвенції щодо заборони дискримінації. Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. У практиці ЄСПЛ напрацьовані також три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме чи є такий захід законним; чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»; чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям. За оцінкою ЄСПЛ не буде вважатись пропорційним втручання, яке становить «особистий та надмірний тягар» для особи.

У цій справі право позивача на отримання пенсії по втраті годувальника залежно від його доходу на час настання смерті стало залежним від місця роботи годувальника на посаді судді, що призвело до ситуації, в якій позивач, пропрацювавши до досягнення пенсійного віку та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення виявилась позбавленою права на пенсію по втраті годувальника лише на тій підставі, що годувальнику після досягнення пенсійного віку була призначена пенсійна виплата згідно з Законом «Про судоустрій і статус суддів», яку відмовився врахувати відповідач при розрахунку. Така відмінність у ставленні при призначенні пенсії даного виду не може бути визнана виправданою з точки зору об'єктивних та розумних обґрунтувань, оскільки отримувана годувальником сума щомісячного грошового утримання за правовою природою являлась призначеною на законних підставах регулярною пенсійною виплатою за рахунок державних коштів. Не врахування відповідачем розміру доходу годувальника на час настання смерті призвело до того, що сама суть права позивача на отримання пенсії по втраті годувальника була зведена нанівець, що безсумнівно становить "особистий та надмірний тягар" для позивача, яка перебуваючи в непрацездатному віці, втративши матеріальну підтримку в зв'язку зі смертю чоловіка, залишилась без можливості отримання матеріального забезпечення по втраті годувальника, гарантованого національним законом на загальних підставах.

В силу ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати, пов'язані зі сплатою нею судового збору, у розмірі 1102 грн. 40 коп.

Керуючись статтями 11, 69, 71, 158, 162, 163, 167 КАС України, суд , -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя по невиконанню вимог ч. 1 ст. 37 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та по призначенню ОСОБА_1 пенсії у зв'язку з втратою годувальника в розмірі меншому ніж 50 % від розміру щомісячного довічного грошового утримання, яке отримував годувальник.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя призначити ОСОБА_1 пенсію в зв'язку з втратою годувальника з 29.05.2016 року в розмірі 5917,10 грн., що становить 50% щомісячного довічного грошового утримання померлого годувальника - ОСОБА_4, нарахованого на момент його смерті.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Комунарського районного

суду м. Запоріжжя С.Г. Герасименко