Справа № 813/1531/16
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 року м. Львів № 813/1531/16

13 год. 35 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у колегіальному складі: головуючий суддя Клименко О.М., суддя Гавдик З.В., суддя Мартинюк В.Я. за участю секретаря судового засідання Дорош Х.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача 1: не прибув;

позивача 2: ОСОБА_1;

відповідача 1: представник Клапчук Р.Я.;

відповідача 2: представник Клапчук Р.Я.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовами ОСОБА_3, ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішень, визнання незаконними дій, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 196-16 від 05.04.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання незаконними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття спірного рішення, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19.05.2016 року у справі № 813/1532/16 об'єднано для спільного розгляду позов ОСОБА_3 з позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 197-16 від 05.04.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання незаконними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття спірного рішення, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішеннями Держаної міграційної служби України № 196-16 від 05.04.2016 року та № 197-16 від 05.04.2016 року відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Позивачі зазначають, що підставою для звернення до Державної міграційної служби України з відповідними заявами було те, що вони стали жертвами переслідування, у зв'язку зі своєю політичною та громадською діяльністю з боку органів влади Російської Федерації. На підтвердження обґрунтованості заяв позивачами подано до органу Державної міграційної служби матеріали щодо їх громадської діяльності в країні походження. Позивачі вважають, що рішення центрального органу міграційної служби про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту є такими, що прийняті без повної оцінки основних елементів заяв про захист у їх співвідношенні із інформацією про країну походження заявників та суперечить положенням статей 1 і 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», нормам Правил розгляду заяв та оформлення документів та не відповідають принципам обґрунтованості, добросовісності та пропорційності рішень органів державної влади. Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано вказаних ними доводів щодо наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в країні походження.

Позивач 1 в судове засідання не прибув, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Позивач 2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовних заявах. Додатково пояснив, що переслідування органами державної влади Російської Федерації пов'язане з активною громадською діяльністю позивачів, публічною підтримкою Євромайдану в Україні та засудженням політики Президента та Уряду Російської Федерації щодо України. ОСОБА_1 є членом профспілкових організацій працівників освіти та комунального господарства в м. Рубцовськ Алтайського краю Російської Федерації. У зв'язку з участю та організацією позивачами пікетів, мітингів та громадською діяльністю щодо викриття корупційних схем в адміністрації міста, їх сім'я за надуманими приводами визнана неблагополучною. У зв'язку з цим, органами опіки та піклування можуть бути прийняті рішення про позбавлення позивачів батьківських прав, а їх неповнолітні діти будуть направлені до притулку. Тому, у разі повернення позивачів до країни громадянської належності, вони не зможуть захистити свої права та інтереси своїх дітей.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зазначив, що матеріали особових справ позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3, з урахуванням інформації про країну походження та заявлених шукачами притулку обставин, дають підстави стверджувати про відсутність у них обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань, які є визначальними. У зв'язку з чим, з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідач-1 правомірно відмовив позивачам у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, оскільки позивачами не надано ані конкретних відомостей, ані жодних документів, які б підтверджували, що у них склались умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

Щодо ОСОБА_3 Державною міграційною службою України встановлено, що позивач побоюється зазнати переслідування зі сторони правоохоронних органів РФ як член сім'ї ОСОБА_1 Можливість її переслідування у разі повернення на батьківщину нею також не доведено.

Крім того, відповідачами вжито заходів на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 23.06.2015 року у справі № 813/375/15, зокрема вжито заходів для визначення правового статусу неповнолітнього ОСОБА_5, з'ясовано підстави перебування на території України неповнолітніх дітей, що прибули разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_3, проаналізовано відповідність заяв вимогам п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

Враховуючи викладене, позивачами не доведено, що після повернення до країни громадянської належності їм буде заподіяно шкоду. А тому рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту винесені ДМС України у відповідності до вимог чинного законодавства та з урахуванням всіх обставин щодо надання їм захисту в Україні.

Суд заслухав пояснення позивача 2 та представника відповідачів, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

01.08.2014 року громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до ГУ ДМС України у Львівській області із заявами щодо надання їм статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаних заяв, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішеннями Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року № 734-14 та від 02.04.2015 року № 244-15 громадянам Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23.06.2015 року у справі № 813/375/15 визнано протиправними та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року № 734-14 та від 02.04.2015 року № 244-15 та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2015 року.

На виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 23.06.2015 року у справі № 813/375/15, а також за результатами розгляду заяв, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішеннями Державної міграційної служби України від 05.04.2016 року № 196-16 та № 197-16 громадянам Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Правовий порядок в Україні, відповідно до статті 19 Конституції України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 статті 1 Закону №3671, беручи до уваги роз'яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року № 3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 цього ж Закону дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Суд зазначає, що відповідно до вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з частиною третьою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 10 Закону №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною другою вказаної статті центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надано право вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, з наведених норм слідує, що міграційний орган зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та, у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Так, Львівським окружним адміністративним судом під час розгляду адміністративної справи № 813/375/15 встановлено, що при наданні висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.03.2015 року, відповідачами не досліджено в повному обсязі обставин, що мають значення для вирішення даної справи. Зокрема зазначено: «Такий висновок суперечить попередньо наданому ГУ ДМС України у Львівській області висновку від 21.11.2014 року про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, не спростовує в повній мірі наведених заявником доводів щодо можливого його переслідування в країні громадянської належності, а також можливого відібрання у нього дітей.

Зокрема, ГУ ДМС України у Львівській області, у зв'язку з надходженням Постанови Адміністрації міста Рубльовськ від 20.06.2014 року про звільнення ОСОБА_1 від обов'язку по вихованню неповнолітнього ОСОБА_5 та скасування опіки над ним, не отримано висновку Старосамбірської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, щодо належного захисту інтересів неповнолітніх дітей заявника, можливості повернення неповнолітнього ОСОБА_5 до Російської Федерації, призначення йому в Україні законного представника чи вжиття відносно нього інших заходів правового реагування.

Відповідачами не було з'ясовано ставлення матері ОСОБА_6 до тривалого перебування доньки на території України, згоди на її вивезення, не з'ясовано чи має можливість малолітня повернутись в країну походження та чи відповідатиме таке повернення інтересами малолітньої ОСОБА_6

Відповідачами не було з'ясовано позиції батька неповнолітнього ОСОБА_7, який прибув в Україну разом з ОСОБА_3, як і не було встановлено чи безпечним буде повернення неповнолітнього в країну походження та проживання з батьком, не проаналізовано питання чи залишення для постійного проживання в Україні відповідає інтересам неповнолітнього ОСОБА_7»

Крім того, Львівським апеляційним адміністративним судом в ухвалі від 11.08.2015 року у справі № 813/375/15 (876/7978/15) зазначено про правильність по своїй суті доводів апеляційної скарги ДМС України, зокрема, щодо відсутності доказів переслідування позивачів у країні походження саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних переконань, а також стосовно того, що безперешкодний виїзд позивачів з країни громадянської належності свідчить про відсутність проблем з органами влади, можливість переслідування у разі повернення на батьківщину також не доведена. Одночасно судом зазначено про те, що відповідачами не досліджено в повному обсязі обставин, що мають значення під час прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову у наданні такого статусу.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На виконання вказаних судових рішень відповідачами було здійснено заходи щодо дослідження в повному обсязі обставин, що мають значення для прийняття рішення про визнання позивачів біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову у наданні такого статусу. Зокрема, було отримано від Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області та Служби у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації інформацію щодо належного захисту інтересів неповнолітніх дітей заявника, можливості повернення неповнолітнього ОСОБА_5 до Російської Федерації, призначення йому в Україні законного представника чи вжиття відносно нього інших заходів правового реагування; проведено співбесіду з ОСОБА_1, в ході якої з'ясовано ставлення матері ОСОБА_6 до тривалого перебування доньки на території України, згоди на її вивезення, з'ясовано можливість повернення ОСОБА_6 в країну походження та відповідність такого повернення інтересам малолітньої ОСОБА_6; проведено співбесіду з ОСОБА_3, в ході якої з'ясовано позицію батька неповнолітнього ОСОБА_7, з'ясовано можливість повернення ОСОБА_7 в країну походження та відповідність такого повернення інтересам ОСОБА_7

Суд констатує, що відповідачами на виконання вимог постанови Львівського окружного адміністративного суду від 23.06.2015 року у справі № 813/375/15 та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2015 року повторно та більш детально досліджено інформацію, надану заявниками стосовно підстав надання їм статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та не встановлено умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті Закону №3671. Зазначені вище обставини свідчать про повноту вивчення ГУ ДМС України у Львівській області фактів та документів при розгляді заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та дотримання відповідачами вимог Закону №3671. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні адміністративних позовів в частині визнання протиправними та скасування рішень Державної міграційної служби України № 196-16 та № 197-16 від 05.04.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, то такі є безпідставними і задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Порядок повідомлення особи про прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регулюється Законом №3671-VI та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 р. за № 1146/19884 (далі - Правила).

Частиною 13 статті 10 Закону № 3671-VI визначено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа вказаного центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Вказана норма кореспондується із підпунктом «а» пункту 6.9. Правил, відповідно до якого при отриманні рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби протягом семи робочих днів з дня отримання рішення надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 29), з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що заносяться відповідні відомості до журналу реєстрації видачі повідомлень.

Судом не встановлено порушень Закону №3671-VI та Правил при оформленні та врученні ГУ ДМС України у Львівській області повідомлень про відмову у визнанні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, які відповідають формі, встановленій додатком 29 Правил.

З огляду на наведене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивачів про визнання незаконними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту слід відмовити, у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту суд зазначає, що такі є похідними від твердження про протиправність рішень Державної міграційної служби України № 196-16 та № 197-16 від 05.04.2016 року. Оскільки судом встановлено законність згаданих рішень, підстави для задоволення зазначених позовних вимог у суду відсутні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, а також враховуючи обставини, встановлені у постанові Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 року та в ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2015 року у справі 813/375/15, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовів необхідно відмовити повністю.

Відповідно до положень пункту 23 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі звільнені від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому підстав для відшкодування таких відповідно до положень статті 94 КАС України немає.

Керуючись ст.ст. 17-19, 71, 94, 160-163,167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративних позовів відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 27.09.2016 року.

Головуючий суддя Клименко О.М.

Суддя Гавдик З.В.

Суддя Мартинюк В.Я.