Справа № 814/1742/15
Суддя: Гордієнко Т. О.
Дата ухвалення: 2016-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

13 вересня 2016 року Справа № 814/1742/15

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Гордієнко Т.О., за участю секретаря судового засідання Ткач Г.С., пр. позивача Могутова А.В., пр. відповідача Дубовенко К.В. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомПАТ "Миколаївнафтопродукт", вул. Космонавтів, 1, м. Миколаїв, 54018

доВідділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, вул. Городецького, 13, м. Київ 1, 01001

провизнання протиправними та скасування постанови про арешт коштів боржника від 12.11.2013р. ВП №37406858, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 22.01.2014р. ВП №37406858, постанову про арешт коштів боржника від 11.03.2015р. ВП № 37406858, зобов'язання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження № 37406858,
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування постанову про арешт коштів боржника від 12.11.2013 року, 11.03.2015, постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.01.2014 ВП № 37406858, зобов'язання закінчити виконавче провадження ВП № 37406858.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач незаконно прийняв постанови про арешт майна та коштів позивача, оскільки позивач не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.04.2013 та не мав можливості виконати рішення суду у строк передбачений Законом України « Про виконавче провадження» для добровільного виконання рішення суду. Крім того, відповідач порушив ч.2 ст.30 Закону України « Про виконавче провадження», якою передбачено, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Цей строк закінчився 05.10.2013 року, тому спірні постанови прийняті поза межами цього строку , тому їх належить скасувати, а державному виконавцю на підставі п.6 ч.1 ст.49 Закону України « Про виконавче провадження» закінчити виконавче провадження.

Відповідач проти позову заперечував, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки виконавче провадження здійснювалось відповідно до вимог Закону України « Про виконавче провадження».

Заслухав пояснення представників сторін, дослідив матеріали справи, суд дійшов висновку:

04.04.2013 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню наказу Господарського суду Миколаївської області по справі № 16/119/10 від 08.11.2011 про стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Миколаївнафтопродукт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю « Український промисловий банк» 159 000 269,04 грн. заборгованості, 25 500 грн. держмита, 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Позивач оскаржив цю постанову до Господарського суду Миколаївської області. Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 13.08.2015 року відмовлено позивачу у задоволенні скарги, яка постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30.09.2015 року залишена без змін.

Постановою від 12.11.2013 року накладено арешт на кошти боржника, що містяться на рахунках фінансової установи.

Постановою від 22.01.2014 року державним виконавцем накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику.

Постановою від 11.03.2015 року державний виконавець наклав арешт на рахунки, що містяться в фінансовій установі ПАТ КБ «Фінансова ініціатива».

В судовому засідання представник відповідача пояснив, що була прийнята додаткова постанова про накладання арешту на рахунки позивача, на які раніше постановою від 12.11.2013 року не було накладено арешт.

Відповідно до ст.57 Закону України « Про виконавче провадження» (у редакцій чинній на момент прийняття постанови) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Згідно з ч.1,5 ст.52 Закону України « Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника.

Позивач в судовому засіданні суду пояснив, що не виконав у добровільному порядку рішення суду, в зв'язку з тим, що не отримав постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.04.2013 року та у зв'язку з відсутністю коштів.

При розгляді цієї справи судом не дається оцінка правомірності прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.04.2013 року, оскільки правомірності цій постанові надана оцінка господарським судом. Постанова Одеського апеляційного господарського суду набрала законної сили, тому відповідно до ст.4-5 ГПК України є обов'язковою для виконання.

Вищезазначеними статтями Закону України « Про виконавче провадження» передбачено право державного виконавця накладати арешт на майно та кошти боржника для виконання примусового рішення суду. Відповідач скористався наданим йому правом та наклав арешт на кошти та на майно боржника, тому діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Посилання позивач на те, що постанови про арешт майна та коштів прийнятті поза межами строку виконавчого провадження - шість місяців та підлягають скасуванню не приймаються судом до уваги, оскільки Закону України « Про виконавче провадження» не містить застережень стосовно того, що безумовною підставою для закінчення виконавчого провадження є закінчення шестимісячного строку з моменту відкриття виконавчого провадження та прийняття постанови поза межами цього строку є підставою для її скасування.

Позовна вимога стосовно зобов'язання державного виконавця закінчити виконавче провадження задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Вищезазначеною статтею передбачені права та обов'язки державного виконавця.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Державний виконавець здійснюючи виконавче провадження самостійно приймає рішення стосовно примусового виконання рішення суду та покладених на нього обов'язків, тому суд не має повноважень втручатись в діяльність державного виконавця.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було порушено принцип розподілу влади.

Таким чином, суд не може перебирати на себе функції суб'єкта владних повноважень, покладених на нього чинним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Позивач всупереч цієї норми не зазначив, яку норму права порушив відповідач, здійснюючи виконавче провадження.

Згідно зі ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

Оцінюючи докази відповідно до ст. 86 КАС України , суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 11, 71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст.186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Гордієнко

Повний текст постанови складено відповідно до частини 3 статті 160 КАС України та підписано суддею 19.09.2016р.