Справа № 808/8823/15 (ПР/808/12/16)
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 вересня 2016 рокусправа № 808/8823/15 (ПР/808/12/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.

суддів: Уханенка С.А. Богданенка І.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Північного регіонального управління державної прикордонної служби України на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 30 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до Інспектора прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби «Добрянка» Чернігівського прикордонного загону старшого прапорщика Волкова Володимира Анатолійовича, північного регіонального управління державної прикордонної служби України, державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення матеріальної та моральної компенсації, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 30 травня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до Інспектора прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби "Добрянка" Чернігівського прикордонного загону старшого прапорщика Волкова Володимира Анатолійовича, північного регіонального управління державної прикордонної служби України, державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення матеріальної та моральної компенсації - задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Інспектора прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби "Добрянка" Чернігівського прикордонного загону старшого прапорщика Волкова Володимира Анатолійовича від 01.08.2015, щодо відмови у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перетинала державний кордон у супроводі матері - ОСОБА_1; стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 894 грн 98 коп.; стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах оскарження та доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно копії свідоцтва про одруження НОМЕР_1 ОСОБА_1 одружена з ОСОБА_5 23 серпня 1997 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась їхня донька - ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2

Чоловік позивача ОСОБА_5 проживає у Російській федерації, м. Санкт-Петербург, оскільки має там роботу за контрактом.

01.08.2015 року в Міжнародному пункті пропуску для залізничного сполучення "Горностаївка" від час проведення прикордонного контролю потягу сполучення "Київ-Санкт-Петербург" Інспектором прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби "Добрянка" Чернігівського прикордонного загону старшого прапорщика Волковим Володимиром Анатолійовичем прийнято рішення від 01.08.2015 року, щодо відмови у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перетинала кордон у супроводі матері - ОСОБА_1.

Вказане рішення про відмову у перетинанні державного кордону інспектором прикордонної служби обґрунтовано тим, що під час здійснення прикордонного контролю не було пред'явлено згоди від батька для виїзду з дитини за кордон, а саме - відсутня консульська печатка на дорученні від батька громадянина Російської Федерації.

Як вбачається з наданої до матеріалів справи копії згоди ( а.с. 119) вона посвідчена нотаріусом нотаріального округу Санкт-Петербургу Російської Федерації та скріплена гербовою печаткою Російської Федерації.

Проаналізувавши дані обставини справи та правовідносини, що їм відповідають, колегія суддів зазначає наступне.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Частинами першою та третьою статті 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування, проте, якщо вона не досягла шістнадцяти років, то має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року №724) затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України.

Згідно з пунктом 1 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 було надано згоду на тимчасовий в'їзд неповнолітньої доньки - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з України до Російської Федерації у період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, посвідчену Кауновим Олександром Григоровичем, нотаріусом нотаріального округу міста Санкт-Петербургу Російської Федерації.

Згідно з частиною першою статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписану у Мінську 22 січня 1993 року, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Таким чином, нотаріально посвідчений документ в одній з держав, яка підписала вказану Конвенцію, є дійсним і в іншій державі, яка також її підписала.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що згода батька на в'їзд дитини з України до Російської Федерації, яка не досягла 16-річного віку нотаріально посвідчена в Російській Федерації та скріплена її гербовою печаткою, є дійсною на території України та не потребує будь-яких інших спеціальних посвідчень.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" від 03 квітня 2003 року №661-ІV на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Водночас, статтею 2 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" визначено, що основними функціями Державної прикордонної служби України є, зокрема: охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Отже, з огляду на встановлені судом обставини справи та наведені норми права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване рішення відповідача про відмову в перетинанні державного кордону України громадянина України, який не досяг 16-річного віку, є безпідставним та таким що не відповідає чинному законодавству України, та підлягає скасуванню.

Що стосується обґрунтованості стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачів матеріальної шкоди у розмірі 894,98 грн. та моральної шкоди у сумі 2000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції, встановивши зміст спірних правовідносин, вважає зазначені висновки обґрунтованими з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч.1 ст.21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Положеннями п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року встановлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, необхідно мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 для виїзду до Російської Федерації разом з донькою придбала два квитки загальною вартістю 3147,60 грн. Тобто, дійсно позивачу внаслідок протиправного рішення інспектора прикордонної служби було завдано матеріального збитку.

Однак, слід зазначити, що в подальшому після повернення позивачем проїзних білетів, частина сплаченої суми у розмірі 2252,62 грн. була повернута, а отже позивачу завдано матеріальних збитків у розмірі 894,98 грн.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що неправомірна відмова в перетині державного кордону України дитині ОСОБА_2 мала негативні наслідки, оскільки позивач понесла моральну шкоду, яка проявлялася в стресі зазнаному як позивачкою так і її дитиною, коли інспектор ввечері зняв їх з поїзду.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з п.3,5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 25.05.2001 року N 5, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зі змісту зазначених правових норм та висновків Верховного суду України вбачається, що передумовою для зобов'язання суб'єкта владних повноважень відшкодувати фізичній особі завдану майнову та моральну шкоду є встановлення факту його вини у завданій шкоді та наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними бездіяльністю заподіювача.

Як вбачається з матеріалів справи, неправомірна відмова в перетині державного кордону України дитині ОСОБА_2 в супроводі позивача, мала негативні наслідки, оскільки вони залишилися вночі у незнайомому місці пункту пропуску "Горностаївка", та їм самостійно довелося добиратися до міста Києва. Позивач та дитина перебували у стресовому стані, адже вважали, що їх права та законні інтереси були порушені неправомірно та безпідставно.

Зазначена обставина свідчить про наявність причинного зв'язку між завданою Позивачу шкодою і діяльністю Відповідача.

Отже, виходячи з встановлених обставин справи та приписів чинного законодавства, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 894,98 грн. та моральної шкоди у сумі 2000,00 грн.

З урахуванням висновків суду викладених вище, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, задовольняючи позовні вимоги позивача, при цьому доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч.3 ст.160, ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Північного регіонального управління державної прикордонної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 30 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ю.М. Дадим

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: І.Ю. Богданенко