Справа № 802/1009/16-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2016-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1009/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова І.А.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

13 вересня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Матохнюка Д.Б. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про зобов'язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у зв'язку з відставкою,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2016 року позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити у зв'язку з виходом у відставку вихідну допомогу без сплати податку в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен рік роботи на посаді судді, а саме у розмірі 21 (двадцяти одного) його місячного заробітку (суддівської винагороди) на день відрахування його зі штату суддів Козятинського міськрайонного суду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Сторони повноважних представників в судове засідання не направили, хоча повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 04 квітня 1998 року по 12 листопада 2015 року позивач працював на посаді судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області.

Відповідно до постанови Верховної Ради України № 788-VIII від 12 листопада 2015 року позивача звільнено з посади судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

28 грудня 2015 року позивач звернувся до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області та ТУ ДСА у Вінницькій області з заявами, в яких просив виплатити йому вихідну допомогу у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен рік роботи на посаді судді, а саме у розмірі 21-го його місячного заробітку (суддівської винагороди) на день відрахування його зі штату суддів, що складає 434070 грн.

Листами від 06 січня 2016 року № 01-24/2/2016 та від 29 січня 2016 року № 04-34/5035 Козятинський міськрайонний суд Вінницької області та ТУ ДСА у Вінницькій області повідомили позивача про те, що проведення виплати йому вихідної допомоги не може бути здійснено, оскільки Законом України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 12 лютого 2015 року не передбачено право судді, який пішов у відставку, на отримання вихідної допомоги.

Не погодившись з отриманою відмовою позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин по суті заявлених позовних вимог застосовуються положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, зокрема норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 100 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Відповідно до ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі: закінчення строку, на який його обрано чи призначено; досягнення суддею шістдесяти п'яти років; неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я; порушення суддею вимог щодо несумісності; порушення суддею присяги; набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього; припинення його громадянства; визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим; подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 131 Конституції України в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.

Відповідно до ч.1 ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. При цьому, частиною 3 вказаної статті передбачено, що заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Статтею 111 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково.

Відповідно до ч. 2 цієї статті питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

Як встановлено з матеріалів справи, постановою Верховної Ради України № 788-VIII від 12 листопада 2015 року позивача звільнено з посади судді та, згідно наказу Козятинського міскрайонного суду Вінницької області № 180-к від 27 листопада 2015 року, відраховано зі штату суддів з 27 листопада 2015 року.

На підставі положень Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» від 23 грудня 2010 року № 2856-V Закон України «Про статус судів» втратив чинність, в тому числі положення ч. 3 ст. 43 вказаного Закону.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин по суті заявлених позовних вимог положення ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус судів», оскільки на момент звернення позивача із заявою про виплату вихідної допомоги, вони втратили чинність.

Оцінивши доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин положення законів, які діяли на час призначення позивача на посаду судді, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що його вимоги по суті заявленого спору ґрунтуються на положеннях законодавства, яке було чинним на час призначення його на посаду судді, принципах верховенства права та практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним ("Кечко проти України", № 63134/00, § 23, рішення від 08 листопада 2005 року, "Сук проти України", № 10972/05, § 24, рішення від 10 березня 2011 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що, оскільки на момент звернення позивача до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про виплату йому вихідної допомоги без сплати податку в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен рік роботи на посаді судді, а саме у розмірі 21 (двадцяти одного) його місячного заробітку, положення Закону України «Про статус судів» втратили чинність та діяли положення Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 09 грудня 2015 року, тому відмова відповідача у здійсненні нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус судів» є обґрунтованою.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1 № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення ст. 58 Конституції України передбачають застосування норм у часі щодо юридичної відповідальності фізичної особи, та не можуть застосовуватись до спірних правовідносин по суті заявлених позовних вимог у даній адміністративній справі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що право позивача на отримання гарантій матеріального та соціально-побутового забезпечення суддів у зв'язку з відставкою виникає одночасно з набуттям останнім права на відставку, а не з моменту призначення його на посаду судді.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Окрім того, як зазначено в рішенні Конституційного Суду України у справі №1-1/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103,109,131,135,136,137, підпункту 1 пункту 2 розділу ХІІ "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19.11.2013р. №10-рп/2013, аналіз розділу VІІІ Конституції України та Закону №2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (пункт 3.1 рішення).

Згідно з пунктом 3.2 вказаного вище рішення Конституційного Суду України за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Таким чином, з урахуванням наведеного, правової позиції Конституційного Суду України, доводів апеляційної скарги та матеріалів справи, суд встановив, що право позивача, на час звернення із заявою до відповідача, на отримання матеріального та соціально-побутового забезпечення регулюється Законом України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 09 грудня 2015 року, відповідно до якого вихідна допомога у зв'язку з відставкою не передбачена.

Враховуючи встановлені у справі обставини, положення Закону, що регулює спірні правовідносини, а також практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 , ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 25 липня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Матохнюк Д.Б. Боровицький О. А.