Справа № 326/1063/16-а
Суддя: Стріжакова Т. В.
Дата ухвалення: 2016-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Копія Провадження № 2-а/326/33/2016
Справа №326/1063/16-а. р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 року Приморський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого Стріжакової Т.В.

при секретареві Філанової В.І.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача Горової Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Приморську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії. Свої вимоги мотивувала тим, що їй призначено пенсію по інвалідності загальне захворювання, III група відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», після цього вона продовжує працювати в Єлисеївській сільській раді.

У квітні цього року виплата її пенсії зупинена. 24.11.2015 року, 13.05.2016 року вона звернулася з письмовою заявою до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області (далі -УПФУ) щодо з'ясування причини зупинення виплати призначеної їй пенсії та поновлення її виплати. У відповіді УПФУ зазначило, що виплата призначеної пенсії їй була зупинена згідно з Законом України від 02.03.2015 року № 213-VIII „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", яким тимчасово на період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року встановлено особливий порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам.

Вважає, що відповідачем зупинено виплату їй пенсії з порушенням чинного законодавства.

До 01.04.2015 року пенсія виплачувалась в повному розмірі незалежно від того, працювала вона чи ні. У зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII виплату їй пенсії зупинено.

Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй. Органи влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. УПФУ як виконавчий орган державної влади повинне дотримуватись ст.ст.19,41,55 Конституції України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Верховний Суд України в постанові від 31.03.2015 року, вказав, що «за загальновизнаним принципом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі»

Положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-УІІІ щодо порядку виплати пенсій працюючим пенсіонерам не узгоджуються з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу існуючих прав працюючих пенсіонерів при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, а тому відповідач не може застосовувати норми закону, які суперечать Конституції України. А оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди мають оцінювати зміст закону з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Просить визнати протиправними дії УПФУ в Приморському районі Запорізької області щодо зупинення виплати їй пенсії з 01.04.2015 року; зобов'язати УПФУ в Приморському районі Запорізької області поновити їй виплату пенсії з 01.04.2015 року; стягнути з державного бюджету України на її користь судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. (а.с.2-4).

Ухвалою суду від 11.08.2016 року даний позов залишено без розгляду в частині визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання поновити пенсію за період з 01.04.2015 року по 08.08.2016 року (з виправленням описки ухвалою від 18.08.2016 року) (а.с.10-11,28).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 дала пояснення, аналогічні викладеним у позові, додатково пояснила, що вона є інвалідом 3 групи, їй на законних підставах призначена пенсія, яку вона отримувала та витрачала на придбання ліків, оскільки має важку форму захворювання на сахарний діабет, гіпертонію. У теперішній час на порушення основних положень Конституції про верховенство права, право на соціальний захист, непорушність права власності, незворотність дії в часі законів України, відповідач зупинив виплату їй пенсії. Вважає, що посилання при цьому відповідача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VIII, яким внесено зміни до абз.2-3 ч.1 ст.47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", суперечить Конституції України, прийнято після призначення їй пенсії, його дія в часі незворотна. Просила позовні вимоги задовольнити за період з 09.02.2016 року.

Представник відповідача Горова Ю.Г. пояснила, що позивач з 23.04.2009 року перебуває на обліку в УПФУ, отримувала пенсію за віком, з 02.07.2016 року їй встановлена 3 група інвалідності, отримує пенсію за інвалідністю. Згідно з ст.ст.8,19,68 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України. З 01.01.2016р.у набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911 від 24.12.2015 року, яким продовжено особливий порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам, передбачений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 від 02.03.2015 року. Таким чином, особи, які перебувають на державній службі (крім інвалідів 1 групи, інвалідів війни 2 групи, учасників бойових дій), не мають права на пенсійне забезпечення з 01.01.2016 по 31.12.2016 p.р.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII внесено зміни до абз.2-3 ч.1 ст.47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", який викладено в такій редакції: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій. Осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених у тому числі Законами України "Про державну службу", призначені пенсії не виплачуються. Відповідно Закону №911-YIII порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів незалежно від часу призначення пенсії. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Закон набрав чинності з 01.01.2016 року.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зважаючи на те, що позивач є інвалідом III групи захворювання, працює в Єлисеївській сільській раді, на неї розповсюджується дія ЗУ «Про державну службу», виплата призначеної їй пенсії була припинена згідно з вказаним Законом. Враховуючи зміни в законодавстві, якими врегульовано відносини в сфері пенсійного забезпечення з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року, виплата пенсії позивачу з 09.02.2016 року припинена правомірно й законних підстав для поновлення їй виплати немає. Просила у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступне.

23.04.2009 року ОСОБА_1 звернулася до УПФУ в Приморському районі Запорізької області з заявою про призначення пенсії за віком (а.с.24). Протоколом 498 від 26.04.2009 року УПФУ у Приморському районі ОСОБА_1 призначено пенсію за віком з 23.04.2009 року (а.с.25).

Згідно з довідкою огляду міжрайонної МСЕК м.Бердянська Запорізької області серії АД №189723 від 02.07.2012 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, первинно встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв'язку з загальним захворюванням, безстроково (а.с.6).

Розпорядженням від 10.09.2012 року УПФУ у Приморському районі у зв'язку з встановленням інвалідності ОСОБА_1 через зміну надбавки по інвалідності 3 групи здійснено перерахунок пенсії за попереднім призначенням пенсії від 23.04.2009 року (а.с.23,38). Розпорядженням від 18.03.2013 року УПФУ у Приморському районі здійснено останній перерахунок пенсії ОСОБА_1 за попереднім призначенням пенсії від 23.04.2009 року (а.с.22).

У трудовій книжці позивача ОСОБА_1 у запису №14, який є останнім записом, вказано, що її 05.11.2015 року обрано на посаду сільського голови Єлисеївської сільської ради. Після цього записів немає (а.с.34).

У листі відповідача від 30.11.2015 року на заяву позивача від 24.11.2016 року, та у листі відповідача від 16.05.2016 року на заяву позивача від 13.05.2016 року вказано, що на підставі Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» їй виплата пенсії припинена з 01.04.2015 року до 31.12.2015 року, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911 від 24.12.2015 року, який набув чинності з 1 січня 2016 року продовжено зупинення виплати пенсії до 31.12.2016 року (а.с.5,8).

Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької область є юридичною особою, діє на підставі Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районних у містах, а також у містах та районах (а.с.18-20).

Таким чином, судом встановлено, що позивачці з 23.04.2009 року була призначена пенсія за віком. Довідкою огляду міжрайонної МСЕК м.Бердянська Запорізької області від 02.07.2012 року ОСОБА_1 первинно встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв'язку з загальним захворюванням, безстроково. Розпорядженням від 10.09.2012 року УПФУ у Приморському районі через зміну надбавки по інвалідності 3 групи здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1

Після призначення пенсії та у теперішній час вона продовжує працювати в Єлисеївській сільській раді. З 01.04.2015 року їй виплата пенсії зупинена.

Дані встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним є правомірність дій відповідача щодо зупинення виплати позивачу пенсії з 09.02.2016 року. У своїй відповіді відповідач повідомив, що виплата призначеної їй пенсії припинена з 01.04.2015 року на підставі Закону України від 02.03.2015р. №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», що з 01.01.2016 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911 від 24.12.2015 року, яким продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.22 «Загальної Декларації прав людини», кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримки її гідності, вільного розвитку її особистості, прав в економічній, соціальній и культурній сферах за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва і відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст.8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч.1 ст.9 Конституції України).

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Згідно ч.1 ст.31 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності. Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Відповідно до ст.37 ЗУ «Про державну службу» тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру », Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється (в редакції Закону №213-VIII (213-19) від 02.03.2015р.).

Згідно з абзацом 2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції чинній з 01.04.2015 року), тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та П груп, інвалідів війни Ш групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911 від 24.12.2015 року, який набув чинності з 01.01.2016 року передбачено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються";

24.11.2015 року, 13.05.2016 року позивач звернулася з заявою до відповідача про поновлення виплати пенсії, але відповідач повідомив їй про припинення виплати пенсії з 01.04.2015 року, посилаючись на Закон №213-VIII, від 02.03.2015р., № 911-VIII від 24.12.2015 року.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку у відповідача, їй пенсія призначена з 23.04.2009 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015 року, № 911-VIII від 24.12.2015 року; до 01.04.2015 року пенсія їй виплачувалася в повному розмірі, незалежно від того, працювала вона, чи ні. Тобто вона мала законні сподівання на отримання зазначених коштів - пенсії.

Як вбачається із ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім того, ст.4 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачає, що соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Крім того, статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 ЗУ «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші передбачені цим Законом.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав пенсіонерів.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою ст.2 КАС України, передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Нормою ст. 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

При вирішенні справи суд у відповідності до ст.8 Конституції України та ст.8 КАС керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Поряд з тим, 09.07.2007 року Конституційним Судом України постановлено рішення №6-рп/2007, яке має преюдиціальне значення для судів при розгляді позовів щодо досліджених ним правовідносин. В рішенні Конституційного Суду України вказано, що зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин. Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян та порушується гарантоване у ст.48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень.

Рішенням Конституційного суду України від 11.10.2005 року справа №8-рп/2005, висловлено правову позицію щодо застосування саме норми ст.22 Конституції України щодо неприпустимості змін до законодавчих актів, якими звужуються надані раніше громадянам соціальні права, та вирішено, що такі зміни суперечать нормі ст.22 Конституції України.

22.05.2008 року Конституційним Судом України постановлено рішення №10-рп/2008, в якому зазначені аналогічні положення, та вказано, що держава відповідальна перед людиною за свою законодавчу діяльність, зобов'язана утверджувати та забезпечувати права та свободи людини та громадянина. Закони України та інші правові акти повинні прийматися на основі Конституції і повинні їй відповідати. Однією із конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ст.22 Конституції України). Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав та свобод людини та громадянина є скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Відповідно до принципу верховенства права та законності суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Постановою Пленуму ВСУ №9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента, постанови Верховної Ради України, ПКМУ) підлягають оцінці на відповідність як Конституції України, так і закону.

Аналізуючи наведені норми Конституції України, які мають вищу силу та є нормами прямої дії, рішення Конституційного суду України, приймаючи до застосування положення «Загальної Декларації прав людини», і виходячи із принципу адміністративного судочинства - верховенства права та загальних засад пріоритетності Конституції України, суд вважає, що застосування до позивачки вказаних змін до абзацу 2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що не були передбачені в даному Законі на час призначення їй пенсії позивачці, є суттєвим звуженням наданих та гарантованих законодавством їй прав та свобод як громадянину та особі, яка є інвалідом 3 групи загального захворювання безстроково, має відповідний соціальний статус згідно із Законом, є таким, що порушує вимоги ст.ст.22,46 Конституції України, тобто є незаконним.

До того ж, правовий аналіз пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213 від 02.03.2015 року дає підстави вважати, що він стосується порядку призначення пенсії у разі реалізації особою права на пенсійне забезпечення і не стосується вже призначеної раніше пенсії.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.46 Конституції України, обмеження якого неможливе, з врахуванням наведених положень чинного законодавства.

Судом також не встановлено підстав для відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії позивачу.

Є безпідставним посилання відповідача як органу державної влади в обґрунтування своїх заперечень на те положення, що механізм реалізації соціально-економічних прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, оскільки відповідачем не наведені докази наявності такого пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, тощо; не доведено, що таке право держави по зміні механізму реалізації соціально-економічних прав (звуженню прав) дійсно передбачено Конституцією України; та приймаючи до уваги практику Європейського суду.

Так, згідно з ч.1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд не приймає аргумент органу державної влади щодо відсутності асигнувань на виплату пенсії, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» вказано, що така відмова є свавільною та незаконною. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у зазначеному рішенні, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, судом не можуть бути прийняті до уваги.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лишена на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51).

А в даній справі позивач позбавлений пенсії в залежності від місця роботи, тому що працює в сільській раді.

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Кечко проти України», «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідачем за змістом вимог ст. 71 КАС України не надано суду доказів, що позивач не має права на поновлення виплати раніше призначеної пенсії по інвалідності.

З огляду на зазначене, що ухвалою суду від 11.08.2016 року даний позов залишено без розгляду в частині позовних вимог за період з 01.04.2015 року по 08.02.2016 року; що право на пенсію у позивача виникло ще при призначенні пенсії; що пенсія їй була призначена з 23.04.2009 року відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; що вона мала законні сподівання на отримання зазначеної пенсії; що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань; перешкоди для виплати вказаної пенсії відсутні; виходячи із принципу верховенства права та загальних засад пріоритетності Конституції України; суд вважає, що з 09.02.2016 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати, пред'явлений позивачем адміністративний позов в цій частині підлягає задоволенню.

При цьому суд вважає, що поновити права та інтереси позивача іншим шляхом ніж відновлення виплати пенсії неможливо.

Таким чином, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню за період з 09.02.2016 року. Для відновлення порушеного права суд вважає необхідним визнати протиправними дії відповідача щодо зупинення виплати позивачу пенсії згідно з ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 09.02.2016 року та зобов'язати його поновити позивачу виплату пенсії згідно з ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України та в межах заявлених вимог відповідно до ст.11 КАС України на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, в сумі 487 грн. 20 коп.

Керуючись ст.22 «Загальної Декларації прав людини», ст.ст.3,8,9,19,22,46,58,64 Конституції України, Законами України: «Про державну службу», «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішеннями Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.199 року, №8-рп/2005 від 11.10.2005 року, №6-рп/2007 від 09.07.2007 року, №10-рп/2008 від 22.05.2008 року,Постановою Пленуму ВСУ №9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», ст.ст.2,5,8,9,10, 69-71,79,86,87, 94,98,99,100,102,104, 105,158-163,185,186,254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області щодо зупинення виплати ОСОБА_1 пенсії згідно з Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 09 лютого 2016 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії згідно з Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 09 лютого 2016 року.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова постановлена в нарадчій кімнаті та проголошено вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 19 вересня 2016 року.

Постанова буде виготовлена в повному обсязі 20 вересня 2016 року.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст.185-187 КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя: підпис Т.В. Стріжакова

Копія вірна: суддя Т.В. Стріжакова

19.09.2016