Справа № 2а-2538/12/0970
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2016-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року Справа № 876/4358/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом державного міського підприємства ,,Івано-Франківськтеплокомуненерго до державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

20 серпня 2012 року державне міське підприємство ,,Івано-Франківськтеплокомуненерго звернулось до суду з адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області за № від 23.05.2012 року.

Постановою від 23 травня 2016 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення № від 23.05.2012 року в частині зобовязання державного міського підприємства ,,Івано-Франківськтеплокомуненерго сплатити штраф у сумі 408469 (чотириста вісім тисяч чотириста шістдесят девять) грн. 00 коп. за платежем податок на додану вартість.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ДПІ у м. Івано-Франківську подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи податкового органу про те, що штрафні санкції за порушення строків сплати узгоджених податкових зобовязань до позивача застосовані у повній відповідності до вимог Податкового кодексу України.

З огляду на викладене, відповідач вважає правомірним оскаржене податкове повідомлення-рішення, а тому просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що на підставі акту камеральної перевірки податкової звітності з податку на додану вартість за №2327/1592/03346058 від 03.05.2012 року ДПІ у м. Івано-Франківську прийняла податкове повідомлення-рішення від 23.05.2012 року за № про застосування до державного міського підприємства ,,Івано-Франківськтеплокомуненерго штрафу у розмірі 437902,80 грн. (20% погашеної суми податкового боргу) (а.с.8, 13-15).

Висновки податкового органу базуються на тому, що позивач на порушення вимог Податкового кодексу України допустив затримку на 882 календарних дні сплати сум узгодженого грошового зобовязання в розмірі 2189513,98 грн.

Суд першої інстанції ретельно дослідив подані позивачем декларації з ПДВ та платіжні документи по сплаті визначених в деклараціях сум податкових зобовязань по ПДВ.

При цьому суд встановив, що за період з травня 2009 року по жовтень 2010 року позивач задекларував зобовязання по податку на додану вартість в розмірі 2073843 грн. (а.с.77-112). Податковим повідомленням-рішенням за №/0 від 08.11.2010 року позивачу було визначено зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 115671 грн. (а.с.71).

Згідно наданих позивачем копій платіжних доручень, в яких вказано суми ПДВ, що підлягають сплаті до бюджету та місяць, за який проводиться сплати цих сум, суд першої інстанції достовірно встановив, що за травень, червень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2009 року, а також січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, жовтень, листопад, грудень 2010 року позивач своєчасно та повністю сплатив суми податку на додану вартість (а.с.34-67).

Поряд з цим, суд встановив, що позивачем не сплатив своєчасно задекларовані зобовязання за липень 2009 року на суму 133125,00 грн. та за вересень 2010 року в сумі 14044,00 грн., а тому дійшов висновку щодо правомірного застосування штрафу в сумі у сумі 29433,80 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач своєчасно проводив сплату коштів по податку на додану вартість (за виключенням суми в розмірі 147169,00 грн.) , а тому відсутні правові підстави для застосування штрафу.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини виникли в 2009 2010 роках, а тому застосуванню до них підлягають приписи Закону України від 21.12.2000 року за №2181-ІІІ „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами (далі-Закон №2181-ІІІ), який був чинний до 01.01.2011 року, тобто, до набрання чинності Податковим кодексом України.

Згідно підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону №2181-ІІІ платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку.

Відповідно до підпункту 5.4.1 пункту 5.4 статті 5 Закону №2181- ІІІ узгоджена сума податкового зобов'язання, не сплачена платником податків у строки, визначені цією статтею, визнається сумою податкового боргу платників податків.

Пунктом 7.7 статті 7 Закону № 2181- ІІІ встановлена рівність бюджетних інтересів та зазначено, що податковий борг погашається попередньо податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) -у рівних пропорціях.

Разом з тим, цим же Законом, який є спеціальним законом з питань оподаткування і який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків.

Як визначено підпунктом 7.1.1 пункту 7.1 статті 7 Закону № 2181- ІІІ, джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку. Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов'язань і погашення податкового боргу.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок ведення державними податковими інспекціями оперативно-бухгалтерського обліку податків і неподаткових платежів, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 12 травня 1994 року № 37 (чинної на час виникнення спірних правовідносин) облік, контроль і складання звітності щодо платежів, які надходять до бюджету, проводяться органами державної податкової служби з використанням автоматизованої інформаційної системи.

Згідно з пунктом 5.3 цієї Інструкції при обробці розрахункових документів про сплату платежів до бюджету в автоматичному режимі з використанням даних електронного реєстру розрахункових документів відповідальною особою, яка проводить їх обробку, за зовнішніми ознаками перевіряються дані заповнення реквізиту ,,Призначення платежу" на відповідність необхідним вимогам та на його паперовій копії проставляються дата та підпис відповідальної особи.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 25 березня 2004 року за № 377/89/76 , кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції.

При цьому згідно з п.3.5 зазначеної Інструкції реквізит ,,Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення ,,Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Виходячи з системного аналізу наведених норм та враховуючи, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти на підставі та в межах, визначених законом, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої про те, що у податкового органу в 2009-2010 роках було відсутнє право самостійно змінювати призначення платежу, зазначеного платником податків при його внесенні з метою погашення податкового боргу.

Позивач, самостійно визначивши та перерахувавши суми податку на додану вартість, виконав свої зобов'язання протягом граничних строків, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення штрафу за несвоєчасне погашення платежів по ПДВ.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на норми Податкового кодексу України, які до даних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки декларації по ПДВ позивач подавав та здійснював сплату вказаних в цих деклараціях сум ПДВ згідно наявних в матеріалах справи платіжних дорученнях протягом 2009-2010 року, тобто до набрання чинності ПК України.

За таких обставин апеляційний суд визнає доводи апеляційної скарги безпідставними, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність постанови суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ч.1 ст.41, ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року у справі № 2а-2538/12/0970 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складенні ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_1

Ухвала в повному обсязі складена 14 вересня 2016 року.