Справа № 640/10569/16-а
Суддя: Зуб Г. А.
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2016 Київський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді Зуб Г.А.

при секретарі Левченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Харкова про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

06 липня 2016 року до Київського районного суду м. Харкова надійшов адміністративний позов ОСОБА_1, в якому вона просить визнати протиправним рішення відповідача від 10.06.2016 року №211 про відмову в проведенні перерахунку розміру пенсії померлого чоловіка позивача ОСОБА_2 (у зв'язку із оформленням пенсії по втраті годувальника) на підставі наданої довідки про заробітну плату у зв'язку із підвищенням посадових окладів працівникам прокуратури Харківської області станом на 01.12.2015 (довідка прокуратури області від 01.06.2016 №18-492); та зобов'язати відповідача провести перерахунок пенсії померлого чоловіка позивача на підставі довідки про заробітну плату прокуратури Харківської області від 01.06.2016 №18-492, виходячи з 90% від суми місячної (чинної) заробітної плати (а саме із суми 12 992 грн. 86 коп.), починаючи з дати звернення до УПФ (02.06.2016), та виходячи із цієї суми призначити позивачу у відповідності до вимог ч. 19 ст. 86 нині діючого Закону України «Про прокуратуру», пенсію у зв'язку із втратою годувальника в розмірі 60% від нарахованої суми. В обгрунтування своїх вимог посилалась на наступне. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який у період з 1983 року до моменту смерті працював в органах прокуратури Харківської області. 28.01.1999 року ОСОБА_2, продовжуючи працювати в органах прокуратури, відповідно до ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, оформив пенсію за вислугу років, яку отримував до моменту смерті. Загальний стаж праці ОСОБА_2 в органах прокуратури Харківської області складав 33 роки. Пенсія ОСОБА_2 була призначена у розмірі 90% (розмір відсотків був визначений діючим на момент виходу на пенсію законодавством) від суми його місячної заробітної плати, до якої включались всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. 12.06.2001 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 на дії відділу пенсійного забезпечення Київського районного управління м. Харкова ПФУ, Київським районним судом м. Харкова було винесено рішення, яким було визнано неправомірним відмову відділу пенсійного забезпечення Київського районного управління м. Харкова ПФУ відносно перерахунку розміру пенсії заявника. На момент смерті чоловіка позивача його пенсія (без перерахунку у зв'язку із збільшенням посадових окладів працівників прокуратури у грудні 2015 року) складала 4 593 грн. З 1971 року позивач сумісно зі своїм чоловіком проживала за адресою: АДРЕСА_1. У червні 2016 року позивач почала оформлювати пенсію у зв'язку із втратою годувальника ОСОБА_2 02.06.2016 року позивачем позивачем була написана заява ДО УПФУ у Київському районі м. Харкова про проведення перерахунку розміру пенсії ОСОБА_2 відповідно до постанови КМУ від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» зі змінами, внесеними постановами КМУ від 30.09.2015 №763 та від 09.12.2015 №1013, якою затверджено нові схеми посадових окладів працівників прокуратури. З 1998 року позивач перебуває на пенсії, у теперішній час вона не працює та відповідно до вимог ч.2 ст. 36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», є непрацездатною особою. До поданої до УПФ заяви позивачем було подано довідку прокуратури Харківської області від 01.06.2016 №18-491 про заробіток ОСОБА_2 (у період 1995-2000рр.) для обчислення пенсії (уточнююча) та довідку про заробітну плату ОСОБА_2, з урахуванням підвищення окладів працівникам органів прокуратури, станом на 01.12.2015,

яка видана прокуратурою Харківської області 01.06.2016 за №18-492. Рішенням УПФУ у Київському районі м. Харкова позивачем було відмовлено у перерахунку пенсії її померлого чоловіка у зв'язку із підвищенням посадових окладів працівників у грудні 2015 року (відповідно до постанови КМУ від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» зі змінами, внесеними постановами КМУ від 30.09.2015 №763 та від 09.12.2015 №1013, якою затверджено нові схеми посадових окладів працівників прокуратури), посилаючись на п.5 Прикінцевих положень ЗУ від 02.03.2015 №213- VIII. Позивач вважає дане рішення необгрунтованим, оскільки воно суперечить ст. 22 Конституції України та порушує її права.

Позивач в судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача УПФУ у Київському районі м. Харкова в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без представника відповідача, та надав письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись, що втратили чинність правові норми, які визначають пенсійне забезпечення спеціальних категорій працівників, зокрема, працівників прокуратури.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що чоловік позивача ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, працював в органах прокуратури у період з 1983 року до моменту своєї смерті, та отримував пенсію відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Позивач звернулась до відповідача з заявою про перерахунок її пенсії у зв'язку із втратою годувальника - померлого ОСОБА_2, якому була призначена пенсія відповідно до Закону України, але рішенням УПФУ в Київському районі м. Харкова №211 від 10.06.2016 року їй було відмовлено на підставі п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року за №213-VIII.

Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст.37 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка встановлює розміри пенсії у зв'язку з втратою годувальника, пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім'ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім'ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Згідно з ч.1 ст. 38 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003р., пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім'ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із ч. 2 ст. 36 цього Закону, а членам сім'ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону - довічно.

Положеннями ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №3723-ХІІ від 05.12.1991 р. встановлено, що членам сімей прокурора або слідчого (батькам, дружині, чоловіку, дітям, які не досягли 18 років або старшим цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення ними 18 років, а тим, які навчаються, - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку), які були на його утриманні на момент смерті, призначається пенсія на випадок втрати годувальника, за наявності у нього стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, у розмірі 60 відсотків від середньомісячного (чинного) заробітку на одного члена сім'ї, 80 відсотків - на двох і більше членів сім'ї.

Виходячи з наведених законодавчих норм, пенсії у зв'язку з втратою годувальника призначаються із заробітку годувальника або із пенсії годувальника, тобто в залежності від того доходу, який мав годувальник на час настання смерті ( заробітну плату, чи пенсію).

У позовній заяві позивач посилається на ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», згідно якої призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників, у зв'язку з чим позивач вважає, що розмір її пенсії по втраті годувальника має бути перераховано з урахування зазначених норм законодавства.

Але, суд приходить до висновку про необґрунтованість таких тверджень, тому що право на перерахунок розміру пенсійних виплат нерозривно пов'язане із особою, яка її отримує, а тому неможливо провести перерахунок розміру пенсії померлій особі. А тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

При цьому, пунктом 13 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII було зобов'язано Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, зокрема, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

На час звернення позивача за перерахунком пенсії, Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт не приймався.

Разом з цим, Конституційний Суд України у п.2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 р. зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У 2.2. вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116) ( 254к/96-ВР ). У Рішенні від 2 березня 1999 року N 2-рп/99 ( v002p710-99 ) у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України (254к/96-ВР), здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України ( 384/2011) та бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд України.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на те, що Закон №76-VIII (яким скасовано саме право на перерахунок пенсій) є чинним і підлягає до виконання, Конституційним судом України в установленому порядку неконституційним такий не визнавався, беручи до уваги позицію Конституційного Суду України викладену у рішенні № 20-рп/2011 від 26.12.2011 та рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, позиції Європейського суду з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014р., посилання позивача на звуження його прав та соціальних гарантій з посиланням на положення ст.22 Конституції України, є помилковим.

Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким чином, оскільки чинним законодавством України скасовано право на перерахунок призначених пенсій працівникам прокуратури у зв'язку з підвищенням окладів, а Кабінетом Міністрів України не визначено умови та порядок проведення такого перерахунку, жодних підстав для визнання протиправними дій (бездіяльності) управління Пенсійного фонду та проведення перерахунку призначеної пенсії, суд не вбачає.

При цьому, слід зазначити, що відмова відповідача у такому перерахунку пенсії позивача не призвела до зменшення розміру її пенсії, яку вона отримувала до цього, і не є звуженням обсягу вже набутих нею прав та/або позбавленням її права на соціальний захист.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави,

а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для перерахунку пенсії позивача на підставі ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ та з огляду на вищенаведене, у спірних правовідносинах відповідач здійснював свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 6-14, 71, 72, 99-100, 122, 159-163, 167, 183-2, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Харкова про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання сторонами копії цієї постанови.

СУДДЯ