Справа № 161/10918/13-а,2-а/161/607/13
Суддя: Клюба Василь Васильович
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 р. Справа № 876/6018/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Клюба В. В.

суддів: Кухтея Р. В., Яворського І. О.

з участю секретаря судового засідання Гелецького П. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 вересня 2013 року у справі №161/10918/13 а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради Волинської області про надання статусу інваліда війни, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Луцького міськрайонного суду з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про надання статусу інваліда Великої Вітчизняної війни, у якому просила визнати неправомірними дії Департаменту соціальної політики щодо відмови у встановленні їй статусу інваліда відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також зобов`язати відповідача надати їй статус інваліда війни.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є учасником бойових дій, оскільки в період блокади в роки Великої Вітчизняної війни з 08 вересня 1941 року по 27 січня 1944 року проживала у м. Ленінграді, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , яке видане Волинським облвійськоматом 10 грудня 2012 року. Також, у 1990 році її визнано інвалідом другої групи загального захворювання. Згідно з Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії іх соціального захисту», до інвалідів війни, прирівнюються учасники бойових дій під час Великої Вітчизняної війни, які стали інвалідами внаслідок загального захворювання.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 вересня 2013 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду. У поданій апеляційній скразі посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилається на те, що Законом України №760 ІV «Про внесення змін до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» частину 2 статті 7 Закону доповнено пунктом 8, відповідно до якого до категорії інвалідів війни віднесено також учасників бойових дій під час Великої Вітчизняної війни, які стали інвалідами внаслідок загального захворювання. В подальшому до вказаної статті цього Закону вносились зміни та доповнення, якими було фактично звужено зміст її прав і свобод.

Сторони в судове засідання не прибули та не направили представників, хоча належним чином та у встановленому законом порядку були повідомлені про дату, час та місце судового засідання. При цьому, від осіб, які беруть участь у справі відсутні клопотання про розгляд справи за їх участі.

У зв`язку з цим справу розглянуто в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України та керуючись ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вислухавши доповідь судді доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та докази, перевіривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи оскаржуване судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та умотивовуючи свої висновки, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано документів, які б підтверджували безпосередню участь у бойових діях. Також суд зазначив, що суду не надано документів, які б підтверджували настання інвалідності внаслідок воєнних дій Великої Вітчизняної війни. У зв`язку з цим суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність законних підстав для надання позивачу статусу інваліда війни відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи, що згідно з посвідченням від 03 листопада 1989 року ОСОБА_1 нагороджена знаком «Жителю блокадного Ленінграду», на підставі якого позивачу 10 грудня 2012 року Волинським облвійскоматом видане посвідчення серії НОМЕР_1 учасника бойових дій в період блокади м. Ленінграда з 08 вересня 1941 року по 27 січня 1944 року в роки Великої Вітчизняної війни. Це підтвердив також відповідач своїм листом №М 227/160/20 11 від 18 березня 2013 року.

10 січня 2013 року позивач звернулася до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради із заявою про встановлення їй статусу інваліда війни відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Листом від 17 січня 2013 року за №М 14/060/20 7 відповідачем повідомлено позивача, що необхідно подати документи, які б підтверджували безпосередню участь позивача у бойових діях в роки Великої Вітчизняної війни для встановлення їй статусу інваліда війни.

У 1990 році позивача визнано інвалідом другої групи загального захворювання, інвалідність встановлена безтерміново, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою МСЕК від 15 жовтня 1990 року. Тобто інвалідність від загального захворювання була встановлена у повнолітньому віці та не пов`язана з воєнними діями в роки Великої Вітчизняної війни.

Позивач повторно звернулася до відповідача 06 березня 2013 року із заявою про встановлення статусу інваліда війни відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідач 18 березня 2013 року надав позивачу відповідь про відсутність законних підстав для надання відповідного статусу, так як інвалідність ОСОБА_1 була встановлена внаслідок загального захворювання у повнолітньому віці та не пов`язана з воєнними діями в роки Великої Вітчизняної війни, а тому відмова у наданні статусу інваліда війни є правомірною.

Згідно ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються особи, які в період з 8 вересня 1941 року по 27 січня 1944 року працювали на підприємствах, в установах і організаціях міста Ленінграда і нагороджені медаллю «За оборону Ленінграда», та особи, нагороджені знаком «Жителю блокадного Ленінграда»

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційного суду, прирівняними до інвалідів Великої Вітчизняної війни є інші особи, які відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» належать до інвалідів війни з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

До інвалідів війни належать також інваліди, згідно п. 8 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з числа: осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Великої Вітчизняної війни та війни з Японією, та осіб, які у неповнолітньому віці були призвані чи добровільно вступили до лав Радянської Армії і Військово Морського Флоту під час військових призовів 1941 1945 років і стали інвалідами внаслідок загального захворювання або захворювання, отриманого під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях.

Також, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 вищезазначеного Закону, до інвалідів війни належать особи, які стали інвалідами внаслідок воєнних дій громадянської та Великої Вітчизняної воєн або стали інвалідами із зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки. Тобто, особи, інвалідність яких пов`язана з Великою Вітчизняною війною.

Однак документів, які би підтверджували безпосередню участь позивача у бойових діях в роки Великої Вітчизняної війни не надано. Крім цього не підтверджено, що інвалідність пов`язана із воєнними діями в роки Великої Вітчизняної війни.

З урахуванням встановлених судами фактичних обставин справи, проаналізувавши наведені положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для надання статусу ОСОБА_1 інваліда війни, так як в судовому засіданні не підтверджено належними та допустимими доказами у справі обставини щодо інвалідності позивача у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Оскільки позивачем не надано суду нових доказів, обставини, на які посилається позивач на обґрунтування доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Посилання позивача на внесення змін до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не заслуговують на увагу, так як не підтверджують обставин, з якими законодавець пов`язує набуття статусу інваліда війни.

З огляду на встановлені судами фактичні обставини справи та докази, представлені сторонами на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до законних і обґрунтованих висновків про відмову в задоволені позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача підтверджують правомірність відмови у надані позивачу статусу інваліда війни з посиланням на норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим відповідно до норм матеріального права з отриманням процесуальних норм, та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи.

Згідно ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із змісту вищевказаних статей Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування і відповідно до задоволення апеляційної скарги апеляційний суд не вбачає.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 вересня 2013 року у справі №161/10918/13 а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про надання статусу інваліда війни без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, а у випадку складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 ч. 3 Кодексу адміністративного судочинства України у цей же строк з дня складення ухвали суду в повному обсязі безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Клюба

Cудді: Р. В. Кухтей

І. О. Яворський

Повний текст ухвали виготовлено 19 вересня 2016 року