Справа № 813/619/16
Суддя: Ліщинський Андрій Михайлович
Дата ухвалення: 2016-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 р. Справа № 876/4451/16

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

головуючого судді: Ліщинського А.М.,

суддів: Каралюса В.М., Запотічного І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Міністерства внутрішніх справ України, Городоцького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

23.02.2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідачів про:

- визнання протиправним та скасування наказу ГУ МВС України у Львівській області № 848 о/с від 06.11.15р., в частині звільнення з 06.11.15р. у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 з посади інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького РВ ГУ МВС України у Львівській області з 07.11.15р. та зобов'язання МВС України і ГУ МВС України у Львівській області працевлаштувати ОСОБА_1;

- стягнення солідарно з Городоцького РВ ГУМВС України у Львівській області та ГУ МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.15р.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваний наказ ГУМВС України у Львівській області від 06.11.15р. № 848 о/с, в частині звільнення позивача з займаної посади, прийнятий без достатніх і належних правових підстав і підлягає скасуванню, оскільки у встановленому законодавством порядку її не було повідомлено про наступне звільнення у зв'язку з скороченням штату працівників та не було запропоновано їй іншої посади, тоді як відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» звільнення з роботи працівників міліції через скорочення штатів можливе лише при відмові від проходження служби в поліції.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 848 о/с від 06.11.15р. «По особовому складу», в частині звільнення з 06.11.15р. у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 з посади інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС. Поновлено старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС у Львівській області з 07 листопада 2015 року. Стягнуто з Городоцького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 17584 (сімнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят чотири) гривні 13 копійок грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Відповідач, ГУ МВС України у Львівській області, постанову оскаржило, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконною, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції проігнорував заперечення відповідача в частині відсутності в ГУ МВС України у Львівській області повноважень, щодо використання на службі старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 поза межами сфери діяльності юридичної особи, зокрема в окремих суб'єктів господарювання, самостійних юридичних особах, органах (закладах, установах) поліції. Працевлаштування працівника в окремій юридичній особі Національної поліції України, пропозиція посад чи надання будь-яких гарантій прийому на службу до поліції не є обов'язком територіального органу Міністерства внутрішніх справ та не віднесено до його повноважень жодним нормативно - правовим актом України в тому числі і Законом України «Про Національну поліцію».

Особи які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про місце та час розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що в ГУМВС України у Львівській області не було достатніх правових підстав для прийняття наказу №848 о/с від 06.11.15р. по особовому складу, в частині звільнення ОСОБА_1 з посади, без дотримання встановленого порядку працевлаштування такої категорії працівників.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Частиною 1 ст.195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи відповідно до вимог ст.13 КАС України забезпечується системою: апеляційною та касаційною. Можливість апеляційного та касаційного оскарження судових рішень є принципом адміністративного судочинства, що спрямований на забезпечення прав осудності (законності та обґрунтованості) судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з липня 2010 року працювала в органах внутрішніх справ України та на день звільнення перебувала на посаді старшого лейтенанта міліції, інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС у Львівській області.

Наказом від 06.11.15р. №848 О/С По особовому складу старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС у Львівській області з 06.11.15р. звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за ст. 64 п. г (за скороченням штатів).

З вказаним наказом позивач ознайомилась та отримала копію такого 03.02.16р.

Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.18 Закону України Про міліцію порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.91р. №114 (далі - Положення).

Так, підпунктом г п.64 вказаного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

02.07.15р. прийнято Закон України "Про Національну поліцію", який опубліковано 06.08.15р. в газеті "Голос України" та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень якого, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.15р.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" від 16.09.15р. № 730 ліквідовано як юридичні особи територіальні органи Міністерства внутрішніх справ.

Як встановлено судом, що ГУМВС України у Львівській області та Городоцький РВ ГУ МВС України у Львівській області на час розгляду справи перебувають в стані припинення.

Відповідно до п. 8-11 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, які вказані в оскаржуваному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Як наслідок, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник територіального органу внутрішніх справ прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється, а також забезпечити дотримання всіх прав та гарантій при звільненні такого працівника.

За загальними правилами при вирішенні спору пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання звільнення з органів внутрішніх справ вагітних жінок при ліквідації установи, суд дійшов висновку, що при вирішенні цього спору слід застосовувати загальні норми трудового законодавства, закріпленні в КЗпП України.

Пунктом 1 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 184 КЗпП України закріплені гарантії при прийнятті на роботу, а також передбачена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Так, згідно з ч.3 цієї статті звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Згідно з наявними у справі копіями індивідуальної карти вагітної та породіллі, листком звільнення від службових обов'язків за тимчасовою непрацездатністю позивач на момент звільнення була вагітною і про цю обставину було відомо відповідачам.

Суд першої інстанції правильно зазначив, з чим погодилась колегія суддів, що працевлаштування вагітних жінок при повній ліквідації підприємства, установи чи організації є обов'язком власника або уповноваженого ним органу. Вказана позиція кореспондується з положеннями, викладеними в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів (звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років провадиться з обов'язковим працевлаштуванням).

Статтею 141 КЗпП України встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Звільнення позивача без працевлаштування є порушенням встановленого порядку звільнення, що спричиняє відповідальність винної особи згідно з чинним законодавством про працю (статті 265 КЗпП України). Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 30.09.10р. (справа №К-20339/10).

Вказана норма вважається дотриманою, якщо жінка працевлаштована в перший день звільнення, тобто немає перерви між звільненням і днем, коли жінка може вийти на роботу на інше підприємство.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р. №9 "Про практику розгляду трудових спорів" (з подальшими змінами), при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

З урахуванням вказаних вище положень Закону України «Про Національну поліцію», пояснень представників сторін та встановлених під час розгляду справи обставин суд зазначає, що в структурі Міністерства внутрішніх справ України дійсно проводилась ліквідація окремих територіальних підрозділів, в тому числі ГУ МВС України у Львівській області та Городоцького РВ ГУМВС України у Львівській області, у зв'язку з чим відбувалось скорочення всіх штатних одиниць. Разом з цим, вказана обставина, на переконання суду, не звільняла відповідачів від обов'язку повідомити позивача про можливість подальшого призначення (за бажанням) в структуру Національної поліції України та вжиття заходів щодо її працевлаштування.

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що згідно з даними Єдиного державного реєстру підприємств, установ та організацій, державна реєстрація юридичної особи - Головного Управління Національної поліції у Львівській області проведена 07.11.15р. (номер запису: 0037567), тобто на наступний день після звільнення позивача.

Таким чином, з моменту опублікування Закону України «Про Національну поліцію» і до часу звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (через скорочення штату), територіального підрозділу Національної поліції України створено не було. Тобто, протягом цього періоду позивач, як і будь-який інший працівник міліції на території Львівської області, не мала можливості подати рапорт за належністю про намір проходити службу в підрозділах Національної поліції України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.15р. територіальні органи МВС України ліквідовані, як юридичні особи публічного права, згідно з переліком, наведеним в додатку до цієї постанови. Відтак всі працівники ГУМВС України у Львівській області та Городоцького РВ ГУМВС України у Львівській області, в тому числі і позивач, підлягали звільненню, в порядку, визначеному законодавством, у зв'язку з скороченням штатів. Разом з цим, ОСОБА_1 відноситься до категорії працівників, звільнення яких допускається з обов'язковим дотриманням визначених законодавством гарантій. Відтак, на відповідачів покладався обов'язок щодо обов'язкового працевлаштування позивача.

Відповідачами не надано, а судом не здобуто доказів того, що ними вживались заходи для працевлаштування позивача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в ГУМВС України у Львівській області достатніх правових підстав для прийняття наказу №848 о/с від 06.11.15р. По особовому складу, в частині звільнення ОСОБА_1 з посади, без дотримання встановленого порядку працевлаштування такої категорії працівників.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з статтею 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі, не дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм у оскаржуваному судовому рішенні належну правову оцінку, відтак подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року у справі №813/619/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів шляхом подання скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.М.Ліщинський

Судді В.М.Каралюс

І.І.Запотічний