Справа № 2а-4840/12/2670
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 вересня 2016 року № 2а-4840/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:Приватного акціонерного товариства «Спортивно-оздоровчий комплекс «Монітор»
до Державної податкової інспекції у Подільському районі м.Києва ДПС
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Спортивно-оздоровчий комплекс «Монітор» звернулось до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі м.Києва ДПС, в якому просить, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15.03.2012 р. № , № , № .

Позовні вимоги мотивовані протиправністю оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.05.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012, позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Подільському районі м.Києва ДПС від 15.03.2012 № , № , № . Зобов'язано відповідний підрозділ Державної казначейської служби України стягнути судові витрати в сумі 2146 грн. на користь позивача за рахунок Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання з рахунків ДПІ у Подільському районі м.Києва ДПС.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.10.2015 р. касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва Державної податкової служби задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.05.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м.Києва.

Судом касаційної інстанції зазначено, що з метою дослідження фактичного придбання товарів (послуг) у межах господарської діяльності необхідно проаналізувати договірні умови їх поставки, належним чином дослідити первинні бухгалтерські документи, складені під час здійснення господарських операцій, порядок поставки, зміст, обсяги товарів (послуг), мету придбання.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх повністю з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував, вважає, що спірні господарські операції не підтверджуються первинними документами та є нереальними.

В судовому засіданні 25.05.2016 р. за згодою сторін суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Державною податковою інспекцією у Подільському районі м. Києва ДПС проведено документальну позапланову виїзну перевірку Приватного акціонерного товариства «СОК «Монітор» з питань правильності обчислення та повноти сплати до бюджету податку на прибуток підприємства та податку на додану вартість по фінансово-господарським взаємовідносинам з ТОВ «Прайм Аутдор» за період з 01.06.2010 р. по 31.12.2011 р.

Перевіркою встановлено порушення:

1. п. 1.32 ст. 1, п. 5.1 пп. 5.2.1 п. 5.2, пп.5.3.9 п. 5.3 ст. 5, пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11, п. 16.4, п. 16.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого підприємством завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток, в періоді, що перевірявся у сумі 537 500,00 грн., у тому числі по періодам:

- 3 квартали 2010 р. 537500,00 грн. (ІІІ квартал 2010 р. 537500,00 грн.)

- 2010 р. 537500,00 грн. (IV квартал 2010 р. 0,00 грн.)

2. пп. 7.2.3, пп. 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп.7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» у сумі 430000,00 грн., в тому числі за вересень 2010 р. на суму 430000,00 грн.;

3. пп.49.18.2 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, підприємством несвоєчасно подано податкові декларації з податку на прибуток підприємства за ІІ квартал 2011 р., ІІ-ІІІ квартал 2011 р.

За результатами перевірки складено акт від 17.02.2012 р. №96/23-404/30437959 та винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 15.03.2012 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 672 215,00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 537 500,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 134715,00 грн.;

- від 15.03.2012 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів на загальну суму 537 500,00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 430 000,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 107 500,00 грн.

Окрім того, 17.02.2012 р. було проведено зустрічну звірку Приватного акціонерного товариства «Спортивно оздоровчий комплекс «Монітор» щодо дотримання вимог податкового законодавства при проведенні господарських операцій з ТОВ «А.НЕТ» за вересень 2011 р.

Перевіркою правильності обчислення та повноти сплати до бюджету податку на додану вартість ПрАТ «СОК «Монітор» при проведенні взаєморозрахунків з ТОВ «А.НЕТ» за період з 01.09.2011 р. по 31.09.2011 р. встановлено порушення:

- п.198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України ПрАТ «СОК «Монітор» неправомірно занижено податкове зобов'язання на суму ПДВ 76833,12 грн., в тому числі за вересень на суму ПДВ 76833,00 грн.

За результатами перевірки складено акт від 17.02.2012 р. № 93/23-404/30437959 та винесено податкове повідомлення-рішення від 15.03.2012 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 96 041,40 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 76 833,12 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 19 208,28 грн.

Не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання оскаржуваних податкових повідомлень-рішень протиправними та їх скасування.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" не підлягають включенню до складу податкового кредиту будь-які витрати зі сплати податку, які не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а у разі імпорту робіт (послуг) -актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

При цьому в пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів із банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків із використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що єдиною підставою для формування податкового кредиту є наявність у платника податку - покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Відповідно до змісту пп. 7.2.3 та 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Крім того, відповідно до ст. 3 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону; суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону.

Згідно з п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валові витрати виробництва та обігу -сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Згідно з пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Наведені положення узгоджуються із приписами Податкового кодексу України, в редакції чинній на час розгляду даної справи.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

В силу ж п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку не враховуються при визначенні оподаткованого прибутку.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів:

а) у паперовому вигляді;

б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дата виписування податкової накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування податку;

ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України);

ї) номер та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Відповідно до п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно п. 5 «Порядку заповнення податкової накладної» затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2011 N 1379, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 р. за N 1333/20071, сплачена (нарахована) сума податку на додану вартість у податковій накладній повинна відповідати сумі податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг продавця у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних.

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як вбачається з матеріалів справи, перевірка ПрАТ «СОК «Монітор» проводилася на підставі направлення від 06.02.2012 р. № 244, виданого ДПІ у Подільському районі м.Києва згідно із пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, наказом Державної податкової інспекції у Подільському районі м.Києва від 06.02.2012 р. № 174 та, відповідно до постанови від 06.01.2012 р. старшого слідчого з СВ ПМ ДПІ у Солом'янському районі м. Києва старшого лейтенанта Рожкова Ю.О. по кримінальній справі № 79-00227 про призначення позапланової документальної перевірки Приватного акціонерного товариства «СОК «Монітор» по фінансово-господарським взаємовідносинам з ТОВ «Прайм Аутдор» за період з 01.06.2010 р. по 31.12.2011 р.

Судом встановлено, що ПрАТ «СОК «Монітор» зареєстровано 07.06.1999 р. Подільською районною у м.Києві державною адміністрацією. Взято на податковий облік до Державної податкової інспекції у Подільському районі м.Києва з 24.06.1999 р. за реєстраційним номером 873. ПрАТ «СОК «Монітор» має на час проведення перевірки було зареєстровано платником ПДВ. Основним видом діяльності є діяльність спортивних об'єктів.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 01.06.2010 р. по 31.12.2011 р. ПрАТ «СОК «Монітор» мав господарські взаємовідносини з ТОВ «Прайм Аутдор».

Так, між ЗАТ «Спортивно - оздоровчий комплекс «Монітор» (покупець) та ТОВ «Прайм Аутдор» (продавець) укладено договір купівлі-продажу № 30/09-1 від 30.09.2010 р., відповідно до умов якого продавець продає, а покупець отримує у власність товар, найменування, сорт, кількість, ціна та сума якого, зазначається у специфікаціях, які є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно із п. 2.1 договору покупець сплачує вартість товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця не пізніше 180-ти днів з дня придбання товару.

Пунктами 3.1, 3.2 договору визначено, що право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту підписання товаророзпорядчих документів (накладна, акт приймання-передачі тощо).

Приймання товару по кількості, якості та комплектності відбувається у відповідності із Інструкціями П-6 і П-7 повноважними представниками сторін на складі Продавця за адресою: м. Львів, вул. Жовковська, 63.

На підтвердження виконання умов вказаного договору, позивачем надано суду Специфікацію № 1 від 30.09.2010 р. на поставку полуфабриката «Wet-Blue», 1 та 4 сорту на загальну суму 2 580 000,00 грн.

Оплата за поставлені товари здійснювалася на підставі платіжних доручень: № 16317 від 24.03.2011 р. на суму 1176011,70 грн., №16325 від 25.03.2011 р. на суму 1176000,00 грн., № 16335 від 28.03.2011 р. на суму 100000,00 грн., № 16337 від 29.03.2011 р. на суму 127988,30 грн.

Приймання-передача товару на загальну суму 2 580 000,00 грн. здійснювалася на підставі видаткової накладної № РН-0000016 від 30.09.2010 р.

На суму поставленого та оплаченого товару ТОВ «Прайм Аутдор» було виписано позивачу податкову накладну від 30.09.2010 р. № 16.

Відправлення товару здійснювалося ПП «Бізнес-8» згідно договору комісії № 30/09/10-1 від 30.09.2010 р., укладеного між ПП «Бізнес-8» (комісіонер) та ЗАТ «Спортивно-оздоровчий комплекс «Монітор» (комітент). Умовами даного договору визначено, що комітент доручає, а комісіонер приймає зобов'язання від свого імені за рахунок комітента здійснити реалізацію на експорт кожевенного полуфабриката «Wet-Blue».

Згідно п. 1.3 договору комісіонер самостійно від свого імені, але за дорученням та за рахунок комітента, укладає зовнішньоекономічні контракти, здійснює транспортування товару згідно з базисом поставки по контракту, укладає необхідні договори для митного оформлення товару при відправці та здійснює всі необхідні митні платежі.

За пп. 2.1.1 п. 2.1 договору комісіонер зобов'язаний від свого імені та за рахунок комітента укласти контракт на реалізацію на експорт належного комітенту товару із третьою особою (нерезидентом).

Згідно із пп. 3.1.1 п. 3.1 договору комісії комітент передає товар комісіонеру для його реалізації за актом приймання-передачі за адресою: м.Львів, вул. Жовковська, 63.

30.09.2010 р. між сторонами була укладена специфікація № 1 додаток № 1 до договору комісії, в якій сторони визначили асортимент, кількість та ціну товару, що підлягає реалізації на експорт.

Також, між сторонами договору комісії 30.09.2010 р. був укладений акт передачі-приймання товару від комітента комісіонеру за адресою: м. Львів, вул. Жовковська, 63.

Товар, що був предметом договору комісії був поставлений комісіонером на експорт про що свідчать вантажно-митні декларації від 02.11.2010 р. та від 05.11.2010 р.

ПП «Бізнес-8» на виконання умов договору комісії було сплачено позивачу 1176011,70 грн., що підтверджується випискою по рахунку позивача від 25.03.2011 р.

Як вбачається з матеріалів справи, висновки відповідача щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблені з огляду на отриманий ДПІ у Подільському районі м.Києва лист від 10.01.2012 р. № 396/26-09-79-00227 СВ ПМ ДПІ у Солом'янському районі м.Києва, яким направлено постанову від 06.01.2012 р. старшого слідчого з СВ ПМ ДПІ у Солом'янському районі м.Києва старшого лейтенанта Рожкова Ю.О. по кримінальній справі № 79-00227 про призначення позапланової перевірки ПрАТ «СОК «Монітор» по фінансово-господарським взаємовідносинам з ТОВ «Прайм Аутдор», відповідно до якої в провадженні СВ ПМ ДПІ у Солом'янському районі м.Києва перебуває кримінальна справа № 79-00227 порушена за ознаками скоєння злочинів, передбачених ч. 2 ст. 205 та ч. 3 ст. 212 КК України.

Проведеними заходами по вказаній кримінальній справі встановлено, що директор та засновник ТОВ «Прайм Аутдор» громадянин ОСОБА_2 зареєстрував вищевказане підприємство за грошову винагороду, без мети здійснення фінансово-господарської діяльності.

В ході допиту громадянина ОСОБА_2, як свідка 06.09.2011 р. останній зазначив, що підписував документи фінансово-господарської діяльності ТОВ «Прайм Аутдор» не розуміючи суті даних документів, а тому дані документи є неправдивими.

В ході проведення досудового слідства встановлено, що ПрАТ «СОК «Монітор» мало фінансово-господарські взаємовідносини з ТОВ «Прайм Аутдор».

Таким чином, відповідач дійшов висновку, що позивач не виконав свого обов'язку щодо перевірки повноважень свого контрагента у зв'язку із чим укладений договір між ПрАТ «СОК «Монітор» та ТОВ «Прайм Аудит» є нікчемним, а відтак податкові накладні виписані останнім на адресу ПрАТ «СОК «Монітор» не можуть бути використані в податковому обліку.

Разом з тим, суд не може погодитися з відповідачем з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Водночас частиною четвертою статті 72 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Наведеними нормами КАС України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Отже, за змістом частини першої статті 72 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Диспозиція ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України на відміну від норми частини першої цієї статті, прямо вказує на те, що обов'язковими для суду, який розглядає справу, є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок. Така обов'язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову.

Отже, обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Разом з тим, доказів винесення вироку у кримінальній справі чи направлення обвинувального вироку до суду, матеріали справи не містять.

Крім того, суд вважає безпідставними висновки відповідача про нікчемність укладеного позивачем з ТОВ «Прайм Аутдор» господарського договору на підставі ст. 228 та ч. 2 ст. 215 ЦК України

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Проте, норми закону, якою б прямо була встановлена недійсність договорів, укладених між позивачем та його контрагентами, відповідачем не наведено.

Ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, відповідачем в акті перевірки не доведено, в чому полягає не спрямованість укладених позивачем з його контрагентом правочинів на настання обумовлених ними правових наслідків, а також в чому полягає та чим підтверджується їх суперечність моральним засадам суспільства, а також порушення публічного порядку, спрямованість на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету.

Крім того, відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Однак, відповідно до частини першої статті 234 Цивільного кодексу України такий правочин є фіктивним, а згідно із частиною другою цієї статті фіктивний правочин визнається судом недійсним. Тобто фіктивний правочин є оспорюваним у розумінні частини третьої статті 215 ЦК України.

Приписом частини 1 статті 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаним судом недійсним (презумпція правомірності).

Головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

Одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо недійсність прямо не встановлена законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 Цивільного кодексу України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 Цивільного кодексу України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання позивачем та контрагентами правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Суд звертає увагу на неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб'єкта господарювання за неправомірні дії іншого, що підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини дійшов такого висновку: «... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість і, як наслідок, сплачувати податок на додану вартість повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) первинними документами покладається на платника, позаяк саме він виступає суб'єктом, що використовує включену постачальником до ціни товару суму ПДВ при обчисленні суми податку, яка підлягає перерахуванню до бюджету, а також зменшує об'єкт оподаткування податку на прибуток за фактом понесення витрат.

Відповідно, витрати на придбання активів, здійснені без мети їх використання у господарській діяльності або придбання таких активів поза межами господарської діяльності платника податків не дають право на відповідні врахування цих витрат у податковому обліку. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з ПДВ.

Як встановлено судом всі витрати здійснені позивачем в межах господарської діяльності платника податків.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) підчас здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Розглядувана позиція випливає зі змісту підпункту 14.1.231 Податкового кодексу України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Сутність доктрини ділової мети полягає в тому, що передбачені податковим законодавством податкові вигоди поширюються лише на операції, які мають розумну економічну причину.

При вирішенні податкових спорів презюмується добросовісність платника податку, і, відповідно, обґрунтованість отриманої ним податкової вигоди (тобто зменшення податкового зобов'язання).

Однак податковий орган може довести, що отримана платником податку податкова вигода є необґрунтованою. Так, податкова вигода може бути необґрунтованою, зокрема, якщо для цілей оподаткування враховані операції не у відповідності з їх дійсною економічною метою чи враховані операції не обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру). При цьому діловою метою діяльності платника податку може бути отримання економічного ефекту, однак податкова вигода не є самостійною діловою метою.

В ході розгляду справи судом встановлено, що господарські операції позивача з ТОВ «Прайм Аутдор» обумовлені розумними економічними причинами та здійснені з метою отримання матеріальної вигоди.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку про необґрунтованість висновків відповідача щодо нікчемності укладених угод між ПрАТ «СОК «Монітор» та ТОВ «Прайм Аутдор», а тому вважає, що податкові повідомлення-рішення від 15.03.2012 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 672 215,00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 537 500,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 134715,00 грн. та від 15.03.2012 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів на загальну суму 537 500,00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 430 000,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 107 500,00 грн., винесені ДПІ у Подільському районі м.Києва ДПС протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України визначено, у разі, якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу сплачує штрафні санкції.

Оскільки, суд визнав неправомірним нарахування позивачу сум з податку на додану вартість та податку на прибуток, то нарахування штрафних санкцій є також неправомірним.

Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.03.2012 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 96 041,40 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 76 833,12 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 19 208,28 грн. щодо фінансово-господарських взаємовідносин ПрАТ «СОК «Монітор» із ТОВ «А.НЕТ» з огляду на наступне.

Так, між ТОВ «А.НЕТ» (постачальник) та ПрАТ «СОК «Монітор» (покупець) укладено договір поставки товарів № 170811 від 17.08.2011 р. Предметом поставки вказаного договору є текстильні вироби: махрові халати і рушники у відповідності із специфікацією, яка є невід'ємною частиною договору.

Умовами поставки, визначеними в п. 2 договору, передбачено, що поставка здійснюється на склад покупця. Перехід права власності на товар відбувається після перерахування коштів за товар.

Згідно із п. 4 договору передачі товару відбувається в пункті поставки-на складі покупця. Приймання товару по кількості та по якості відбувається сторонами в порядку, визначеному чинним законодавством.

Пунктом 5 цього ж договору визначено ціну та порядок розрахунків між сторонами. Сума поставки по даному договору складає 801513,20 грн. Розрахунки між сторонами здійснюються в безготівковому порядку протягом трьох банківських днів з моменту виставлення рахунку в наступному порядку: перший платіж 247411,00 грн., другий платіж 403527,50 грн. після отримання відомостей про відвантаження товару із заводу виробника, та третій платіж 150574,70 після передачі товару на складі покупця не пізніше 31.10.2011 р.

Відповідно до Специфікації до договору предметом поставки були халати білі махрові, дитячі халати та інші, рушники, простирадла.

В рамках виконання вказаного договору ТОВ «А.НЕТ» було виписано ПрАТ «СОК «Монітор» накладну № 24/10 від 24.10.2011 р. на суму 874141,28 грн., податкову накладну від 21.09.2011 р. № 30 на суму 460998,75 грн.

Водночас, доказів розрахунків між сторонами суду не надано. Також в матеріалах справи відсутні докази реалізації придбаних товарів у зв'язку із чим суд позбавлений можливості встановити формування основних фондів позивача, факт реалізації товарів в іншому ланцюгу постачання, обґрунтованість понесених позивачем витрат та ділову мету господарських операцій.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що Шевченківським районним судом м.Києва за результатами розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 винесено постанову від 28.09.2012 р. по справі 2610/21362/2012 (провадження № 1/2610/1713/2012), якою кримінальну справу, порушену у відношенні ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 205 КК України закрито у зв'язку із дійовим каяттям, звільнивши останнього від кримінальної відповідальності.

Судом у вказаній вище справі встановлено, що ОСОБА_3 за грошову винагороду зареєстрував підприємство ТОВ «А.НЕТ» без мети здійснення господарської діяльності. У судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину визнав.

Відповідно до частини першої статті 205 Кримінального кодексу України фіктивним підприємництвом є створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона

За змістом цієї норми злочинна діяльність особи, яка вчинила фіктивне підприємництво, не обмежується операціями з окремими суб'єктами господарювання, а охоплює всю діяльність та свідчить про використання фіктивного підприємства (виключно з метою здійснення злочинної діяльності ).

Таким чином, беручи до уваги те, що наявною в матеріалах справи постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 28.09.2012 р. по справі № 2610/21362/2012 (провадження № 1/2610/1713/2012) встановлено, що ТОВ «А.НЕТ» є фіктивним підприємством, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 15.03.2012 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 96 041,40 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 76 833,12 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 19 208,28 грн. винесено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими частково, відповідно суд приходить до висновку про їх часткове задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 160-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Приватного акціонерного товариства «Спортивно-оздоровчий комплекс «Монітор» задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у Подільському районі м.Києва ДПС від 15.03.2012 р. № , № .

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Судові витрати в розмірі 715,00 грн. присудити на користь Приватного акціонерного товариства «Спортивно-оздоровчий комплекс «Монітор» за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м.Києві.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук