Справа № 802/571/16-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/571/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Мультян М.Б.

Суддя-доповідач: Білоус О.В.

14 вересня 2016 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білоуса О.В.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Коваль К.В.,

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - Бабія Р.В.

представника відповідача - Ковтун Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про скасування наказу, поновлення на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом щодо скасування наказу № 96-о від 25.04.2016 року Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області в частині звільнення позивача, поновлення його на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задоволити.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, у зв'язку з чим просили залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи відповідно до наказу № 6-о від 10 листопада 2014 року ОСОБА_2, в порядку переведення, прийнятий на посаду головного державного податкового ревізора - інспектора відділу місцевих, ресурсних, та неподаткових платежів управління оподаткування юридичних осіб Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області.

З метою забезпечення виконання вимог постановою Кабінету Міністрів України № 840 від 21 жовтня 2015 року "Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України 3 85 від 05 жовтня 2014 року" та наказу ДФС № 834 від 02 листопада 2015 року "Про затвердження плану заходів із скорочення штатної чисельності працівників Державної фіскальної служби" та у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_2 головного державного податкового ревізора - інспектора відділу місцевих, ресурсних, та неподаткових платежів управління оподаткування юридичних осіб Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області попереджено про наступне звільнення із займаної посади 23 квітня 2016 року відповідно з п. 1. ст. 40 КЗпП України у зв'язку із зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності працівників Вінницької ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області (а.с. 59).

Наказом Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області № 96-о від 25 квітня 2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади головного державного податкового ревізора - інспектора відділу місцевих, ресурсних, та неподаткових платежів управління оподаткування юридичних осіб Вінницької ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області, у зв'язку із зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважаючи, що наказ Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області № 96-о від 25 квітня 2016 року є незаконним у зв'язку з тим, що відповідачем не було враховано передбачених п. 3 ст. 42 КЗпП України переваг у залишенні на роботі, звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_2 з посади головного державного податкового ревізора - інспектора відділу місцевих, ресурсних, рентних та неподаткових платежів управління оподаткування юридичних осіб Вінницької ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області відбулось на підставі діючого законодавства та з дотриманням передбачених ним гарантій.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що завданням адміністративного судочинства є захист порушених прав, свобод та інтересів осіб.

Однак, порушення вимог закону рішенням чи дією суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для його скасування, оскільки обов'язковою умовою визнання його протиправним та скасування є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів ним рішенням чи дією.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державну службу" державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Згідно з п.6 ч.1 ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється, передусім, з загальних підстав, передбачених КЗпП України, а також з підстав, визначених цією статтею.

Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП України, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

Згідно зі ч.3 ст.36 КЗпП України при зміні власника підприємства, а також при його реорганізації (злитті, приєднанні, поділу, виділу, перетворенні) дія трудового договору продовжується. Припинення трудового договору за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу можливе тільки у разі скорочення чисельності чи штату працівників.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому за правилами ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Разом з тим, ст. 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, серед іншого:

- працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

Таким чином, допускається звільнення працівника у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці лише при неможливості переведення робітника з його згоди на іншу роботу, і за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.

Поняття «кваліфікація» включає в себе не лише освітній рівень працівника, а й стаж роботи, здатність виконувати особливі доручення керівництва, володіння певними навиками, програмами тощо.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовується ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконання покладених завдань та доручень тощо.

В даному випадку, твердження позивача щодо наявності у нього переважного права на залишенні на роботі, з огляду на його стаж роботи в податкових органах більше десяти років, колегія суддів, враховуючи обставини встановлені судом першої інстанції, оцінює критично, оскільки останні спростовуються матеріалами справи, а саме, довідкою "про безперервний стаж роботи працівників відділу місцевих, ресурсних, рентних, та неподаткових платежів управління оподаткування юридичних осіб станом на 01 березня 2016 року", відповідно до якої безперервний стаж роботи ОСОБА_2 становить 3 роки 4 місяці (а.с. 26-27). Водночас, згідно інформації, яка міститься на вказаній довідці, серед осіб, які підпадають під скорочення, є такі працівники чий безперервний стаж роботи перевищує 16 років, але у зв'язку із реорганізацією Вінницької ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області також підпадають під скорочення.

З аналізу зазначених норм вбачається, що підставою розірвання трудового договору є виникнення обставин, які або взагалі унеможливлюють роботу працівника на підприємстві, в установі чи організації, або унеможливлюють виконання цим працівником покладених на нього трудовим договором обов'язків, тобто фактично у штаті підприємства, установи, організації - роботодавця ліквідується робоче місце працівника, його посада, і він відмовляється виконувати іншу роботу.

Пленумом Верховного Суду України в п.19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України можливе, якщо дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, за наявності доказів щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку із зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності працівників Вінницької ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області, на виконання вимог ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, ОСОБА_2 21 квітня 2016 року, відповідно до попередження про наступне вивільнення, була запропонована тимчасова вакантна посада головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування місцевих податків управління податків і зборів з юридичних осіб (на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_6.).

Від запропонованої посади позивач відмовився, про що, в його присутності, був складений акт від 21 квітня 2016 року, який засвідчений підписами начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ОСОБА_7, начальника відділу по роботі з персоналом ОСОБА_5, головного державного інспектора відділу по роботі з персоналом ОСОБА_8 та головного державного інспектора відділу по роботі з персоналом ОСОБА_9 (а.с. 54).

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем дотримано вимоги чинного трудового законодавства, якими регламентується процедура вивільнення працівників у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України та вжито всіх можливих заходів щодо працевлаштування позивача, однак у зв'язку з відмовою від запропонованої посади його було правомірно звільнено, оскільки не має законодавчо встановлених підстав для працевлаштування особи у разі її відмови від запропонованої посади.

Колегія суддів також критично ставиться до доводів позивача про відсутність з боку роботодавця пропозицій йому вакантних посад, оскільки таке є безпідставним і спростовується матеріалами справи.

Згідно з частиною 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судова колегія, з огляду на здійснений аналіз норм чинного законодавства та враховуючи всі встановлені обставини справи, що підтверджені належними і допустимими доказами дослідженими в судовому засіданні, дійшла висновку, що відповідач належними довів правомірність своїх дій щодо звільнення ОСОБА_2 з займаної посади.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з статтею 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 19 вересня 2016 року.

Головуючий Білоус О.В.

Судді Курко О. П. Совгира Д. І.