Справа № 802/1048/16-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 вересня 2016 р. Справа № 802/1048/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бошкової Юлії Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Мельника В.С.,

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

представника третьої особи: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: прокуратури Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області

про: стягнення заробітної плати

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до прокуратури Вінницької області (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначила, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03.03.2016 року, визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Вінницької області від 04.11.2015 року №1570к «Про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області», поновлено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області та стягнуто з прокуратури Вінницької області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05.11.2105 року по 24.12.2015 року у сумі 11703 грн. 60 коп. Постанову в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць звернено до негайного виконання.

Однак, як вказала позивач, станом на час звернення до суду із даним позовом постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року щодо поновлення її на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області не виконана.

Відтак, позивач вважає, що відповідно до положень ст. 236 КЗпП України відповідач зобов'язаний виплатити їй середню заробітну плату за час затримки виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року (з 25.12..2015 року по 20.07.2016 року) у розмірі 45839 грн. 00 коп. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20000 грн. 00 коп.

15.09.2016 року за вх. №19308 позивач подала заяву про зміну позовних вимог, де, зокрема, зазначила, що 12.09.2016 року прокуратурою Вінницької області видано наказ №1158к «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області», тому позивач подала заяву про збільшення позовних вимог та просить стягнути із прокуратури Вінницької області заборгованість за час вимушеного прогулу по день поновлення на посаді за 117 робочих днів: з 25.12.2015 року по 11.09.2016 року в сумі 57542 грн. 00 коп. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20000 грн. 00 коп.

З урахуванням статей 49, 51 та 137 Кодексу адміністративного судочинства України судом прийнято заяву про збільшення позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Письмового заперечення до справи не надав, в судовому засіданні в усному порядку виклав свою позицію. В обґрунтування заявленої правової позиції пояснив, що вимоги про стягнення коштів за вимушений прогул при затримці виконання рішення суду є безпідставними, оскільки прокуратура Вінницької області вжила заходи для поновлення позивача на роботі. Так, 12.09.2016 року прокуратурою Вінницької області видано наказ №1158к «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області». При цьому, представник прокуратури Вінницької області просив суд врахувати, що рішення суду не виконувалось з об'єктивних причин - на час винесення постанови Вінницьким окружним адміністративним судом 24.12.2015 року була відсутня посада, на яку поновлено позивача. Крім цього, представник відповідача просив суд долучити до матеріалів справи та врахувати довідку про розмір середньомісячної заробітної плати, згідно якої, на переконання відповідача, середньомісячна заробітна плата позивача становить 1996 грн. 00 коп. (відповідно середньоденна заробітна плата становить 90 грн. 73 коп.), тоді як позивач у своїх розрахунках зазначає розмір середньоденної заробітної плати 325 грн. 10 коп. Відповідач просить суд врахувати положення п.2 розд. ІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, відповідно до якої визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не працював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється виходячи з установленого йому посадового окладу. Отже, враховуючи, що протягом останніх місяців 2016 року ОСОБА_1 не працювала жодного робочого дня, відповідач вважає, що розмір середньої заробітної плати повинен обчислюватись виходячи з установленого, згідно штатного розпису, посадового (місячного) окладу працівника.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області у судовому засіданні проти задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди заперечила та просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 до прокуратури Вінницької області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Вінницької області № 1570к від 04 листопада 2015 року «Про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області»; поновлено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області з 05 листопада 2015 року; стягнено з прокуратури Вінницької області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05 листопада 2015 року по 24 грудня 2015 року в сумі 11703 грн. 60 коп.; рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання (а.с.8-17).

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03.03.2016 року, апеляційну скаргу прокуратури Вінницької області залишено без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року - без змін (а.с. 18-24).

28.12.2015 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до прокурора Вінницької області, де просила поновити її на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області з 05 листопада 2015 року та виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05.11.2015 року по 24.12.2015 року, відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року (а.с.25).

У відповідь на подану заяву прокуратура Вінницької області листом від 30.12.2015 року №05/11-640-15 повідомила ОСОБА_1, що прокуратурою розглянуто її звернення з приводу поновлення на посаді та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року, однак зазначене судове рішення буде оскаржуватись в апеляційному порядку, тому поновити її на посаді не є можливим (а.с.26).

14.01.2016 року ОСОБА_1 знову звернулась до прокуратури Вінницької області із проханням виконати постанову Вінницького окружного адміністративного суду та допустити її до роботи на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області (а.с.27).

Листом прокуратури Вінницької області від 15.01.2016 року №05/11-640-15 ОСОБА_1 повідомлено, що виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року буде відбуватись відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.28).

25.01.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49924947 про примусове виконання виконавчого листа № 802/3864/15-а щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області з 05 листопада 2015 року (а.с.36).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.05.2016 року, у звязку із невиконанням рішення суду, на прокуратуру Вінницької області накладено штраф у сумі 680 грн. та винесено вимогу про негайне вжиття заходів щодо виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року (а.с.39,40).

01.06.2016 року ОСОБА_1 вкотре звернулась до прокуратури Вінницької області із проханням допустити її до роботи на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області (а.с.42).

Листом прокуратури Вінницької області від 07.06.2016 року №05/3-640-15 ОСОБА_1 повідомлено, що у структурі та штатному розписі апарату прокуратури Вінницької області відсутні посади прокурорів відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області, тому немає можливості виконати вимоги постанови суду та її заяви (а.с.43).

12.09.2016 року наказом прокуратури Вінницької області №1158к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1М.» поновлено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області з 05.11.2015 року (а.с. 87).

Однак, позивач вважає, що у зв'язку із довготривалим невиконання відповідачем постанови суду від 24.12.2015 року, якою її поновленого на роботі, із прокуратури Вінницької області підлягає стягненню середній заробіток за час невиконання рішення суду (з 25.12.2015 року по 11.09.2016 року) у розмірі 57542 грн. 00 коп.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України (ч. 1 ст. 255 КАС України).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

В силу ч. 2 ст. 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вказана стаття Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитись на роботі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.06.2015 року (справа № №2а-3138/10/0370).

Частиною 3 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому, враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Відповідно до п.2 Порядку, у разі визнання середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу 4 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Аналогічна норма міститься в ч. 1 ст. 76. Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що, при несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Також, суд вважає некоректною позицію відповідача щодо зволікання у виконанні постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року, посилаючись на бажання його оскаржити в апеляційному та касаційному порядку.

У матеріалах справи міститься ухвала Вищого адміністративного суду України від 04.04.2016 року №К/800/9065/16 по справі №802/3864/15-а, якою відрито касаційне провадження та відмовлено прокуратурі Вінницької області у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року та ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03.03.2016 року.

Враховуючи те, що постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року в частині поновлення позивача на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області допущена до негайного виконання, є чинною та виконаною прокуратурою Вінницької області лише 12.09.2016 року, суд доходить висновку, що позивач має право відповідно до ст.236 Кодексу законів про працю України на виплату їй середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період із 25.12.2015 року по 11.09.2016 року (в межах позовних вимог). Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, що міститься у постанові від 23.06.2015 року (справа № 2а-3138/10/0370).

Визначаючи розмір середнього заробітку втраченого позивачем у звязку із невиконанням рішення про поновлення на роботі, суд виходить із того, що такий період становить 177 робочих дні із 25.12.2015 року по 11.09.2016 року.

Як вже було встановлено при розгляді справи №802/3864/15-а щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі, середньоденна заробітна плата позивача на момент звільнення становила 325 грн. 10 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У зв'язку з чим із прокуратури Вінницької області підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час невиконання рішення про поновлення її на роботі в сумі 57542 грн. 00 коп. Вказана сума утворюється шляхом множення кількості днів невиконання рішення суду на розмір середньоденного заробітку (325,10 грн. х 177 = 57542,00 грн.).

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі «ОСОБА_4 проти України» (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

З огляду на викладені норми національного законодавства та судову практику Європейського суду з прав людини, суд критично оцінює посилання відповідача щодо невиконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду у зв'язку із незалежних від відповідача причин, оскільки судом встановлено, що прокуратурою Вінницької області не вжито належних та достатніх заходів для вчасного та належного виконання постанови суду від 24.12.2015 року, в частині її негайного виконання.

Крім того, суд наголошує, що заробітна плата за час невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі підлягає стягненню саме із прокуратури Вінницької області, оскільки як рішення про призначення позивача на посаду так і рішення про її звільнення приймалося відповідачем у справі, і саме відповідачем нараховувалась та виплачувалась заробітна плата позивачу.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із прокуратури Вінницької області середньомісячної заробітної плати за час невиконання рішення суду за період із 25.12.2015 року по 11.09.2016 року у сумі 57542 грн. 00 коп. підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує в тому числі чи є підстави допустити негайне виконання постанови.

В силу положень п. 2-3 ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи наведені норми процесуального закону, постанову суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час невиконанням рішення про поновлення його на роботі у межах суми стягнення за один місяць, а саме 5689 грн. 27 коп., із відрахуванням загальнообовязкових платежів, слід допустити до негайного виконання.

Вирішуючи позов в частині відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров'я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності.

Так, в обґрунтування зазначеної вимоги позивач надала довідку про стан здоровя її сина та кредитний договір №010/0830/82/0037167 від 27.08.2010 року.

Однак, суд не може визнати зазначені документи як доказ моральних страждань позивача, оскільки з їх змісту неможливо встановити у чому саме полягають її моральні страждання. Крім того, зі змісту зазначеного кредитного договору не видно чи користувалась позивач ним чи ні, більш того строк його дії закінчився 11.09.2016 року. Отже, позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не встановив їх понесення сторонами у справі.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з прокуратури Вінницької області на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час невиконання рішення суду за період з 25 грудня 2015 року по 11 вересня 2016 року у сумі 57542 (п'ятдесят сім тисяч п'ятсот сорок дві) гривні 00 (нуль) копійок із відрахуванням загальнообовязкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанову в частині стягнення з прокуратури Вінницької області на користь ОСОБА_1 середньомісячної заробітної плати за час невиконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць, а саме 5689 (п'ять тисяч шістсот вісімдесят дев'ять) гривень 27 (двадцять сім) копійок із відрахуванням загальнообовязкових платежів, допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна