Справа № 554/5875/16-а
Суддя: Антонов С. В.
Дата ухвалення: 2016-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 02.09.2016 Справа № 554/5875/16-а
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 вересня 2016 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави, у складі:

головуючого судді - Антонова С.В.,

секретаря Плаксюк І.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Октябрського районного суду м.Полтави матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Полтавського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання неправомірним рішення та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративною позовною заявою до Полтавського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому просив суд визнати неправомірними та скасувати рішення відповідача №33 від 21.06.2016 року щодо відмови в призначені пенсії за вислугу років; зобовязати відповідача нарахувати пенсію з моменту виникненні права на її отримання за вислугу років, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», визнавши за ним право на пенсію за вислугу років, відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з моменту звернення 01.06.2016 року до вказаного державного органу.

02.09.2016 року позивачем змінено позовні вимоги, а саме позивач прохав: визнати неправомірним та скасувати рішення колегіального органу з призначення пенсій Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, №33 від 21.06.2016 року щодо відмови в призначені пенсії за вислугу років; зобовязати Полтавське обєднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити пенсію ОСОБА_1 за вислугу років, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», з моменту виникнення права на її отримання, а саме: з 12.06.2015 року, врахувавши 20-річний стаж безперервної роботи, на підставі довідки про заробітну плату станом на 01.07.2016 року за №18-285/вих. 16, виданої 31.05.2016 року Прокуратурою Полтавської області.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказав, що з 13 червня 1995 року він прийнятий на роботу в органи прокуратури України. На даний час, продовжує працювати на посаді прокурора та йому присвоєно класний чин старший радник юстиції. Станом на 13.06.2015 року він має двадцятирічний безперервний стаж роботи в органах прокуратури України, у звязку з чим, відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», має право на призначення та отримання пенсії за вислугу років.

Рішенням колегіального органу з призначення пенсій Полтавського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.06.2016 року, йому 21.06.2016 року (вих. №7431/07-09 від 11.07.2016 року) відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років.

Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, Полтавське обєднане Управління Пенсійного фонду України, посилається на п. 5 Прикінцевих Положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213, у якому передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Починаючи з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених законом, не призначаються, раніше призначенні пенсії не перераховуються.

Водночас, відповідачем проігноровано вимоги ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 16.11.1995 року, згідно з якою, прокурори та слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повен рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити, пояснення надав аналогічні до змісту позовної заяви.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях, що містяться у матеріалах справи. Вказала, що згідно з п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до визначеного переліку законів, у тому числі Законом України «Про прокуратуру». Тобто, з 01 червня 2015 року пенсії, в порядку та на умовах, вищезазначеним законом не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

Відповідно до Закону України від 28.12.2014 року №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» внесено зміни до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч.18 викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

15 липня 2015 року набув чинності Закон України «Про прокуратуру». Згідно з розділом ХІІ Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення: Закону України «Про прокуратуру», крім п.8 ч.1 ст.15, ч.4 ст.16, абз. 1 ч.2 ст.46-2, ст.47, ч.1 ст.49, ч.5 ст.50, ч.ч. 3, 4, 6, 11 ст.50-1, ч.3 ст.51-2, ст.53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), ст.55 щодо посвідчення працівника прокуратури, ст.2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також ст.13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Отже, на час звернення позивача до Управління з заявою про перерахунок пенсії, 01.06.2016 року, ч.13 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» втратила чинність.

Вказані зміни до законодавства не позбавляють позивача права на призначення пенсії, що було йому гарантований ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ при призначені пенсії, проте визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури покладається на Кабінет Міністрів України.

На час звернення позивача за перерахунком пенсії, Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт не прийнято.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в адміністративному позові та в запереченні проти цього позову обставини (зокрема, представник відповідача вказує на неможливість проведення перерахунку пенсії, а не її нарахування), суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач 13 червня 1995 року був прийнятий на роботу в органи прокуратури України, де на даний час він продовжує працювати на посаді прокурора та йому присвоєно класний чин старший радник юстиції. Станом на 13.06.2015 року ОСОБА_1 має 20-рійчний безперервний стаж роботи в органах прокуратури України, що вбачається з трудової книжки позивача (а.с.8-14).

Рішенням колегіального органу з призначення пенсій Полтавського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 21.06.2016 року № 33 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Приймаючи таке рішення, відповідач послався на пункт 5 розділу III Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213, яким передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Починаючи з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеним законом, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються (а.с. 7).

Доводи, викладені у рішенні відповідача про відмову у перерахунку пенсії не відповідають вимогам закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, зокрема, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Нормою ч. 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 16.11.1995 року, було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного ( чинного) заробітку.

Відповідач у своєму рішенні, письмових та усних запереченнях, посилається на відсутність на день звернення особи за призначенням пенсії, норми, яка б передбачала право особи на призначення пенсії за відповідного стажу у відповідному розмірі.

Проте, суд погоджується із твердженням позивача, що при вирішенні питання про застосування закону в часі (ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»), суд має виходити із того, що згідно із ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Ч.ч. 1-3 ст.46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип очікування субєктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми й забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22 вересня 2005 року № 5?рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Відповідно до п. 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Згідно з п.4 рішення від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав, що в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Також, у абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Внесенням змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року Законом України від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузили і соціальні гарантії, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку.

Також, суд вважає, що суперечить і викладеним вимогам Конституції України, п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-УШ, яким передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, в тому числі Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на викладене, позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років на підставі cт. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 16.11.1995 року та, керуючись вимогами ст.22 Конституції України, в розмірі 90 % суми місячного (чинного) заробітку, як прокурору.

Відсутність відповідного нормативно-правового акту Кабінету Міністрів України який би регулював умови та порядок перерахунку пенсій, на що посилається відповідач у своїх запереченнях, не може бути підставою для відмови в призначенні особі пенсії. Так, відмова в перерахунку пенсії через не встановлення певного порядку Урядом (справа «Суханов та Ільченко проти України (заяви №68385/10 та 71378/10 від 26.09.2014 року) була розцінена Європейським судом з прав людини як порушення майнового інтересу заявника, що передбачено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 51-56). Аналогічну правову позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі «Бутченко проти України» (заява №38677/06 від 24.07.2014 року), у якій констатовано, що Кабінет Міністрів України повинен був запровадити правові механізми, необхідні для реалізації прав громадян на соціальні пільги. Відмова у призначенні пенсії з посиланням на вказану підставу, також не є правомірною та такою, що порушує право позивача на призначення йому та отримання належного рівне пенсійних виплат.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У Відповідності до ч. 1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо її подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою 21.07.2016 року та просить задовольнити його позовні вимоги з моменту виникнення права на отримання, пенсії, а саме: з 12.06.2015 року. Доказів поважності причин пропуску позивачем строку на звернення до суду не надано. А тому, в цій частині позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. У звязку з цим позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з 01.06.2016 року, тобто з дня звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії.

Ч. 2 ст. 162 КАС України встановлено, що задовольняючи позов суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень і про скасування або визнання нечинним цього рішення, про зобовязання відповідача вчинити певні дії, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод і інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєкта владних повноважень.

Таким чином, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що рішення колегіального органу з призначення пенсій - Полтавського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області №33 від 21.06.2016 року щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років є неправомірним, з огляду на що підлягає до часткового задоволення позовна вимога щодо зобов`язання Полтавського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», починаючи з 01.06.2016 року, виходячи із розразунку 90 % від суми місячної (чинної) заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчих працівників станом на 01.06.2016 року.

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача у відповідності до норм ст. 94 КАС України, у розмірі 551 гривня 20 копійок.

Керуючись ст.ст. 86, 99, 100, 159-163, 167, 186 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення колегіального органу з призначення пенсій - Полтавського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області №33 від 21.06.2016 року щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Полтавське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити пенсію ОСОБА_3 за вислугу років, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», починаючи з 01.06.2016 року, виходячи із розразунку 90 % від суми місячної (чинної) заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчих працівників станом на 01.06.2016 року.

Позовні вимоги в іншій частині залишити без розгляду.

Стягнути з Полтавського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений за подання позовної заяви судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня отримання її копії через Октябрський районний суд м. Полтави.

Суддя С.В. Антонов