Справа № 815/2671/16
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/2671/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Бойка А.В.,

- Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.07.2016 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення № 204-16 від 05.04.2016 року "Про втрату статусу біженця" та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України з вимогами щодо скасування рішення № 204-16 від 05.04.2016 року "Про втрату статусу біженця" та зобов'язання Державної міграційної служби України відновити посвідку біженця та проїзний документ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на початку 2004 року він нелегально в'їхав на територію України, звернувся до міграційної служби для отримання статусу біженця, 31.12.2004 року отримав статус біженця, з того часу постійно знаходився на території України, працював реалізатором на промисловому ринку " 7 км". Приблизно з середини 2014 року самопочуття позивача стало погіршуватися, він часто хворів і на початку 2015 року був звільнений з роботи. Звертався до знайомих, у благодійні організації з метою знайти кошти для лікування та існування, проте безрезультатно. У березні він змушений був звернутися за допомогою до родичів, що мешкають в Афганістані, у зв'язку з чим 23.03.2015 року позивач вилетів до Афганістану для лікування. 04.06.2015 року він повернувся в Україну. 05.04.2016 року ДМС України було прийнято рішення № 204-16 про втрату статусу біженця щодо нього, ознайомлений з яким він був 30.05.2016 року, обґрунтоване тим, що позивач добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності. Позивач з даним твердженням не погоджується, оскільки до Афганістану він їздив з метою лікування. Вважаючи рішення необґрунтованим та незаконним, ОСОБА_1, просив його скасувати та зобов'язати відповідача відновити йому посвідку біженця та проїзний документ.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 липня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

На територію України ОСОБА_1 прибув у 2004 році, нелегально, поза пунктом пропуску.

Громадянин Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримав статус біженця згідно рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій 31 грудня 2004 року № 735 відповідно до абзацу другого статті 1 Закону України "Про біженців".

Після отримання статусу біженця позивач не звертався з метою оформлення посвідчення біженця та проїзного документу. Лише 07.08.2008 року ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з метою оформлення та видачі посвідчення біженця. В кінці 2008 року позивач отримав посвідчення біженця № НОМЕР_2 та проїзний документ.

21.01.2013 року ОСОБА_1 отримав нове посвідчення біженця № НОМЕР_1 у зв'язку із зіпсуванням старого. 26.01.2015 року позивач отримав новий проїзний документ НОМЕР_3.

Однак, 02 лютого 2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено подання про втрату статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що останній добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону України № 3671-VI та рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про втрату статусу біженця ОСОБА_1.

Враховуючи, що 31 грудня 2004 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій надано статус біженця на підставі абзацу другого статті 1 Закону України "Про біженців", як особі, яка має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками віросповідання, Державною міграційною службою України 05 квітня 2016 прийнято рішення про втрату статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону України № 3671-VI.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач повторно та добровільно повертався до Афганістану, який був залишений внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідачем було правомірно прийнято рішення про втрату статусу біженця громадянина Афганістану на установчі дані ОСОБА_1.

Колегія суддів вважає правильним цей висновок суду першої інстанції та таким що відповідає вимогам КАС України, Конвенції про статус біженців 1951 року, та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. №3671-VI.

В апеляційній скарзі апелянтом зазначається, що відповідачем не було доведено, що позивач скористався захистом країни громадянської належності, та оскільки паспортні документи з міграційної служби ним не забиралися, послуги перекладача не надавалися, інформація, яка міститься в матеріалах міграційної справи апелянта є неточною та неправдивою.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року - кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Країна громадянської належності - це країна, громадянином (підданим) якої є особа. За умови, якщо особа має понад одне громадянство, вона не вважається такою, що не має захисту країни своєї громадянської належності, якщо без будь-якої поважної причини, що випливає з обґрунтованих побоювань, вона не скористалася захистом однієї з країн, громадянином (підданим) якої вона є (п. 10 ч. 1ст.1 Закону № 3671).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 11 Закону № 3671 визначено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за інформацією отриманою від Одеського прикордонного загону від 16.04.2015 року № 55/1012, позивач скористався захистом захисту країни громадського походження (підданства), що підпадає під правові норми п.1 ч. 1 ст. 11 Закону У країни "Про біженців та осіб, які погребують додаткового або тимчасового захисту". Згідно отриманої інформації, 15.11.2014 року позивач здійснив переліт рейсом "Міжнародні авіалінії України" № РS374 "Дубаї-Київ". З м. Дубаї вказаний громадянин вибув авіарейсом № FZ306 "Кабул -Дубаї" (електронний квиток № 907).

Суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що позивач заперечував та приховував інформацію про виїзд до країни громадського походження, проте після ознайомлення його з документами ДПС України, позивач зізнався та зазначив зовсім інші дати вибуття та терміни перебування.

Так, під час першого протоколу співбесіди від 03.07.2015 року, він зазначив, що вибув з України у 2015 році авіарейсом Київ-Дубаї, де перебував два місяці (працював в кав'ярні). Після цього вибув до Афганістану в м. Кабул, де знаходився ще два місяці. Дату приїзду в Україну позивач не зміг вказати.

В ході проведення другого протоколу співбесіди від 14.08.2015 року, з'ясувалось, що ОСОБА_1 вибув з України авіарейсом Київ-Дубаї, там знаходився декілька годин, після чого вибув до м. Кабул (Афганістан) де знаходився 55 днів, (тобто до 04.06.2015 року).

Виліт позивача 27.03.2015 року підтверджується листом Державної прикордонної служби України від 25.06.2015р. №64/М-2957 (а.с. 6), який надійшов іноземцю особисто. Виліт 15.11.2014 року підтверджується листом адміністрації Державної прикордонної служби України від 16.04.2015р. №55/1012 (а.с. 70), який надійшов до центрального апарату ДМС України.

Під час проведення протоколу співбесіди позивача від 14.08.2015 року, позивач стверджував, що лише в 2015 році виїжджав до Афганістану.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач зловживає процедурою, оскільки виліт до країни громадянського походження стався у 2014 році. Неявка позивача чотири рази на запрошення для протоколу співбесіди свідчить на думку колегії суддів про халатне відношення вимог співробітників міграційної служби.

Колегія суддів погоджується також з доводами відповідача відносно того, що здійснивши аналіз дати оформлення заяви на видачу нового проїзного документу (у зв'язку із втратою старого), можливо зробити висновок, що позивач перетинав кордон Афганістану на підставі попереднього проїзного документу, де є відмітки в'їзду та виїзду. По прибуттю на територію України позивач вирішив позбавитись проїзного документу, начебто втративши його та отримати новий, де не містилося б жодних відміток.

Враховуючи викладене, та на підставі п.7, 9 ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Державна прикордонна служба України надіслала до ДМС України подання про початок процедури позбавлення громадянина Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, статусу біженця в Україні.

У зв'язку з вищезазначеним, позивача було викликано до відділу по роботі з біженцями за адресою: м. Одеса, вул. Зої Космодем'янської, 7, де 03.07.2015 року було проведено співбесіду та складено протокол співбесіди, яким встановлене наступне.

Під час повернення до Афганістану в 2015 році позивач перебував у м. Кабул, район Хайрхона. Повернення до Афганістану відбулось через фінансові проблеми на території України. Позивачу необхідно було продати земельну ділянку, яка знаходилась на Батьківщині, в Афганістані залишились проживати дружина з дітьми. Під час перебування в рідному місті ніяких переслідувань не відбувалося. Зазначені обставини підтверджуються протоколом співбесіди від 03.07.2015 року.

До управління позивач надав копію документу з перекладом, який засвідчує продаж земельної ділянки. В даному документі міститься інформація, про те, що земельну ділянку було продано 28.03.2015 року (сума продажу 3500 доларів). Позивач не зазнавав жодних переслідувань під час знаходження його на території Афганістану. Причиною виїзду іноземця з Батьківщини було побоювання зазнати переслідувань з боку осіб, яких було затримано за зберігання зброї та наркотичних засобів. Повернувшись у 2015 році на територію Афганістану, він не зазнавав жодних переслідувань, що вказує на відсутність загрози на Батьківщині.

Судом першої інстанції правильно прийнято до уваги доводи відповідача, що в рідному місті позивача відсутні збройні конфлікти, що є підставою та надає можливість для безпечного перебування та проживання на території Афганістану.

Крім того, колегія суддів зауважує, що позивач добровільно та безперешкодно мешкав в Афганістані, натомість, у відповідності до ст. 1 Закону України № 3671 біженець повинен перебувати за межами країни своєї громадянської належності внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Державної міграційної служби України № 204-16 від 05.04.2016 року, яким ОСОБА_1 позбавлено статусу біженця, у зв'язку з тим, що він добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним, в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

Згідно статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197; ст. 198; ст. 200; ст. 205; ст. 206; ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв