Справа № 826/4021/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4021/16 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А
Іменем України

14 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника позивача Тимочко М.М., представника відповідача Бугай І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову/позов задовольнити, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та не обґрунтованим, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, суд першої інстанції неправильно кваліфікував правовідносини, висновки суду є суперечливими та обставинам справи не відповідають.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача збройних Сил України (по особовому складу) від 29.10.2015 №650 відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий облік та військову службу» з врахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за п. «б» (за станом здоров`я) та направлено на військовий облік до Таращанського РВК Київської області.

Згідно наказу командувача Сухопутних військ Збройних сил України (по стройовій частині) від 12.11.2015 №222 підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу всіх видів забезпечення з подальшим зарахуванням на військовий облік до Таращанського РВК Київської області з 12.11.2015.

У справі наявна копія довідки від 29.10.2015 р. №124/15, згідно якої вартість речового майна, яке не було отримане позивачем при звільненні у запас, складає 18 931,30 грн.

11.11.2015 (тобто до виключення позивача зі списків особового складу) ОСОБА_1 скеровано на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 заяву, в якій зазначено, що станом на 06.11.2015 рахується майно, яке не отримане позивачем під час звільнення на загальну суму 18 900 грн, з огляду на що відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 №1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» позивач просив надати вказівку відповідним посадовим особам щодо виплати позивачу грошової компенсації за речове майно.

Листом від 17.11.2015 № 2227 командиром Військової частини НОМЕР_1 повідомлено позивачу, що відповідно до рішення Міністра оборони України від 18.05.2015 №879/з виплата грошової компенсації за неотримане речове майно призупинена до законодавчого врегулювання порядку її виплати, з огляду на що на даний час провести виплату грошової компенсації за неотримане речове майно не являється можливим.

Вважаючи відмову у виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно протиправною, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати незаконними дії відповідача з відмови у виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби в сумі 18 900,30 грн.;

- зобов`язати відповідача сплатити позивачу невиплачену компенсацію за неотримане речове майно під час проходження військової служби в сумі у розмірі 18 900,30 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність відповідного нормативно-правового акту уряду який би врегулював порядок реалізації права на отримання компенсації замість речового майна, унеможливлює задоволення вимог позивача щодо отримання такої компенсації.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

За змістом ч. 2 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року, далі - Закон № 2011-XII) було передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» дію частини другої статті 9 Закону № 2011-XII зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.

Законом України від 3 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» статтю 9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції, а також цей Закон доповнено статтею 91, якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

Частину 2 статті 91 Закону № 2011-ХІІ було виключено згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI, однак зміни, внесені підпунктом 3 пункту 67 розділу II вказаного Закону, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008.

При цьому положення частини другої статті 91 Закону № 2011-ХІІ регулювали порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби, а пункт 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час від 28.10.2004 року №1444 (далі Положення №1444) не підлягає застосуванню, оскільки суперечить нормам цього Закону № 2011-ХІІ.

Аналогічна правова позиція з цього питання була висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 24.06.2014 року (справа №21-253а14) та від 19.03.2013 року (справа №21-38а13).

З матеріалів справи вбачається, що позивача з 12.11.2015 було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, тобто до 12.11.2015 та станом на момент звернення із заявою на отримання грошової компенсації позивач проходив кадрову військову службу.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» № 567-VIII від 01.07.2015 (далі - Закон № 567-VIII) п. 1 ст. 91 Закону № 2011-XII викладено у новій редакції: «Продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.»

Крім того, згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 567-VIII Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 567-VIII передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

З огляду на це, вказаний закон набрав чинності 30.07.2015 у зв`язку з його опублікуванням в газеті Голос України № 135 від 29.07.2015.

Таким чином, з 30.07.2015 порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається виключно Кабінетом Міністрів України. При цьому варто зауважити, що відсутність відповідного нормативно-правового акту уряду який би врегулював порядок реалізації права на отримання компенсації замість речового майна, унеможливлює задоволення вимог позивача щодо отримання такої компенсації.

Що стосується посилань позивача на п. 28 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що він не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки суперечить нормам Закону № 2011-ХІІ. Таку ж думку висловив, зокрема, і Вищий адміністративний суд України (ухвала від 01 жовтня 2014 року по справі № №825/785/14).

Таким чином, суд апеляційного інстанції вважає рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову обґрунтованим та правомірним, доводи апеляційної скарги висновків суду, викладених в оскаржуваній постанові, не спростовують.

Аналогічної позиції у спорах даної категорії дотримується також і Вищий адміністративний суд України.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2016 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 14.09.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.