Справа № 826/5519/14
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

19 вересня 2016 року 08:12 справа №826/5519/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКиївського міського центру зайнятості
провизнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Київського міського центру зайнятості (далі по тексту - відповідач), в якому просить: 1) визнати факт звільнення позивача з займаної посади 29 січня 2014 року незаконним та зобов'язати відповідача скасувати витяг із наказу №13-к від 25 січня 2014 року про звільнення; 2) поновити позивача на посаді головного спеціаліста центру зайнятості в місті Києві та зобов'язати відповідача видати наказ про поновлення на роботі; 3) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 січня 2014 року; 4) стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000,00 грн.; 5) стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (з 04 лютого 2014 року по 05 березня 2014 року); 6) зобов'язати відповідача надати позивачу довідку про нараховані суми, належні позивачу при звільненні із зазначенням суми вихідної допомоги, виплаченої відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю та розрахованої згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати №100.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2014 року у справі №826/5519/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2014 року, адміністративний позов задоволено частково.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 березня 2016 року №К/800/53781/14 попередні судові рішення у справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Кузьменку В.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 березня 2016 року справу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні 13 червня 2016 року позивач позовні вимоги підтримала, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; за спільним клопотанням представників сторін на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до витягу з наказу Київського міського центру зайнятості від 25 січня 2014 року №13-к "По особовому складу" ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ 29 січня 2014 року за скороченням штатів, пункт 1 статті40 Кодексу законів про працю України.

Наказом від 03 квітня 2014 року "Про зміни до наказу КМЦЗ від 25 січня 2014 року №13-к" з метою усунення порушення виявленого у наказі Київського міського центру зайнятості від 25 січня 2014 року №13-к в частині звільнення ОСОБА_1, зокрема: змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ за скороченням штатів, пункт 1 статті40 Кодексу законів про працю України з 29 січня 2014 року на 03 лютого 2014 року; зобов'язано відділ фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку міського центру зайнятості провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 з урахуванням пункту1 цього наказу.

Згідно з довідкою від 06 травня 2014 року №06-4769 при звільненні ОСОБА_1 нараховані:

1. Заробітна плата за 18 робочих днів у січні 2014 року - 1 648,22 грн.;

2. Компенсація за невикористану відпустку за 12 календарних днів - 1 096,20 грн.;

3. Премія за 19 робочих днів, відпрацьованих у грудні 2013 року (100%) - 1 051, 91 грн.;

4. Вихідна допомога - 3 958, 37 грн.;

5. У лютому місяці нараховано по лікарняному листу №886816 серія АВЮ від 28 січня 2014 року - 519,34 грн.;

6. Відкориговано відпрацьовані дні, у зв'язку з тим, що лікарняний було надано після дати звільнення та зроблено перерахунок заробітної плати - 183,14грн.;

7. Згідно наказу від 03 квітня 2014 року №57-к - донараховано заробітну плату за один робочий день 03 лютого 2014 року - 91,57 грн.

Згідно з довідкою від 06 травня 2014 року №06-4773, середня заробітна плата ОСОБА_1 становила - 3 959, 78 грн.

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо її звільнення із займаної посади, оскільки остання мала пріоритетне право на зайняття вакантної посади; звільнення позивача вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відбулось в період перебування позивача на лікарняному; крім того, позивач посилається на недотримання відповідачем порядку та строків розрахунку при звільненні позивача, що є порушенням статті116 Кодексу законів про працю України.

Відповідач в письмовому запереченні вказав на відповідність оскаржуваного наказу вимогам чинного законодавства.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Скасовуючи попередні рішення у справі та направляючи справу на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва, Вищий адміністративний суд України в ухвалі 01 березня 2016 року №К/800/53781/14 зазначив, що при новому розгляді справи, судам необхідно встановити наявність у позивача переважного права на зайняття вакантної посади; наявність письмових доказів відмови позивача від запропонованих їй посад та перевірити дотримання відповідачем вимог статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" стосовно дотримання відповідачем порядку розгляду питання вивільнення позивача.

Відповідно до частини п'ятої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Таким чином, на виконання вказівок Вищого адміністративного суду України, суду необхідно встановити зміст спірних правовідносин та надати оцінку вимогам позивача, викладеним у адміністративному позові.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, а також загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті визначені в Законі України "Про державну службу".

Частиною першою статті 30 Закону встановлено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, випадки припинення державної служби.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідно до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно зі статтею 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи.

Відповідно до частини першої статті 42 Кодексу законів про працю України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Частиною першою статті 43 Кодексу законів про працю України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

З матеріалів справи вбачається, що наказом від 10 вересня 2013 року №144-к "По особовому складу" призначено ОСОБА_1 з 10 вересня 2013 року на посаду головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ, з посадовим окладом 1 147,00 грн. на місяць, як таку, що пройшла конкурсний відбір.

Наказом від 27 листопада 2013 року №202-к "Про зміни в штатних розписах районних центрів зайнятості" вирішено внести зміни в штатних розписах Дніпровського та Шевченківського районних центрів зайнятості, зокрема, в Дніпровському РЦЗ - ліквідувати посаду головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями; внести посаду заступника начальника відділу організації працевлаштування населення.

Згідно зі службовою запискою Дніпровського РЦЗ від 29 листопада 2013 року №5139-01/23 відповідно до наказу Центру зайнятості "Про зміни в штатних розписах районних центрів зайнятості" від 27 листопада 2013 року №202-к та керуючись статтею 42 Кодексу законів про працю України у відділі взаємодії з роботодавцями ліквідовано посаду головного спеціаліста, яку займала ОСОБА_1 з мотивів найменшого безперервного стажу роботи на посаді у даному відділі.

У період із 29 листопада 2013 року по 31 грудня 2013 року в Київському міському центрі зайнятості були наявні наступні вакансії: начальника відділу - головного бухгалтера у відділі фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, головного спеціаліста у відділі інформаційних систем, головного спеціаліста у відділ по роботі з кадрами, головного спеціаліста у відділі капітального будівництва та утримання приміщень, головного спеціаліста у відділі організації перевірок та розслідування страхових випадків.

У Голосіївському РЦЗ наявні наступні вакансії: системного програміста, головного спеціаліста у відділ організації працевлаштування населення.

В Оболонському РЦЗ наявні вакансії: головного спеціаліста у відділ організації працевлаштування населення.

У Солом'янському РЦЗ наявна вакансія начальника відділу - головного бухгалтера у відділі бухгалтерського обліку.

Судом встановлено, що за період попередження ОСОБА_1 про ліквідацію посади позивачу пропонували наступні посади:

- головний спеціаліст відділу перевірок та розслідування страхових випадків Деснянського РЦЗ - позивач спочатку відмовилась, через кілька днів прийняла пропозицію, однак посада вже була запропонована особі, яка пройшла конкурсний відбір і спеціальну перевірку;

- головний спеціаліст відділу організації працевлаштування населення Дарницького РЦЗ - позивач прийняла пропозицію, однак від її кандидатури відмовилась директор Дарницького РЦЗ;

- головний спеціаліст відділу взаємодії з роботодавцями Шевченківського РЦЗ - позивач від пропозиції відмовилась.

Вказані обставини щодо відмови позивача від запропонованих їй посад, ОСОБА_1 не заперечуються.

Разом з цим, листом від 20 травня 2014 року №15-5370 Київський міський центр зайнятості запросив ОСОБА_1 до відділу по роботі з кадрами Центру зайнятості з метою мирного врегулювання позову та запропонував наступні вакантні посади станом на 20 травня 2014 року:

головний спеціаліст у відділі взаємодії з роботодавцями (Голосіївський РЦЗ);

головний спеціаліст у відділі активної підтримки безробітних (Голосіївський РЦЗ);

головні спеціалісти у відділі організації працевлаштування населення (Деснянський РЦЗ);

головний спеціаліст у відділі взаємодії з роботодавцями (Деснянський РЦЗ);

головні спеціалісти у відділі організації працевлаштування населення (Оболонський РЦЗ);

головний спеціаліст у відділі організації працевлаштування населення (Подільський РЦЗ);

головний спеціаліст у відділі перевірок та розслідування страхових випадків (Подільський РЦЗ);

головний спеціаліст у відділі взаємодії з роботодавцями (Солом'янський РЦЗ);

начальник відділу - головний бухгалтер у відділ бухгалтерського обліку (Солом'янський РЦЗ).

Однак, ОСОБА_1 зазначила, що відмовляється від запропонованих вакансій та бажає, щоб її поновили на посаді, з якої її було звільнено.

Проте, суд звертає увагу, що відповідач відповідно до частини першої статті 42 Кодексу законів про працю України обґрунтував переваги в залишені на роботі інших працівників при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Так, з наданої відповідачем довідки вбачається, що з матеріалів особових справ працівників відділу взаємодії з роботодавцями усі займали посаду головного спеціаліста:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, освіта вища, в службі зайнятості працює з 2012 року, присвоєно 15 ранг державного службовця;

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, освіта неповна вища, в системі служби зайнятості працює з 10 листопада 2008 року, в даний час навчається без відриву від виробництва на 4-му курсі Міжрегіональної академії управління персоналом. Присвоєно 11 ранг державного службовця;

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, освіта вища, в системі служби зайнятості працює з 27 лютого 2007 року, присвоєно 13 ранг державного службовця;

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, освіта вища, в системі служби зайнятості працює з 08 листопада 2011 року, присвоєно 14 ранг державного службовця;

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, освіта вища, в системі служби зайнятості працює з 15 липня 2011 року, присвоєно 14 ранг державного службовця;

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, освіта вища, в системі служби зайнятості працювала з 10. вересня 2013 року по 29 січня 2014 року, присвоєно 15 ранг державного службовця.

Таки чином, за рівних умов вказаних спеціалістів судом не встановлено, а позивачем не наведено обставин, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 переважного права на зайняття вакантної посади, зокрема, що на момент звільнення вона була сімейною та мала двох і більше утриманців, мала тривалий безперервний стаж роботи, є автором винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій.

Сторонами не заперечується той факт, що протягом двох місяців з моменту попередження про ліквідацію посади головного спеціаліста у відділі взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ, яку займала ОСОБА_1, позивачу пропонувались інші наявні вакансії, однак з підстав невідповідності кваліфікації та стажу роботи, а також - неможливості задоволення індивідуальних побажань і суспільних потреб ОСОБА_1, останню не переведено на іншу вакантну посаду в період із 29 листопада 2013 року по 29 січня 2014 року.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про необхідність отримання згоди від профспілкового комітету для подальшого звільнення, тому що ОСОБА_1 не була членом профспілкового комітету та з її заробітної плати не утримувались профспілкові внески, що підтверджується довідкою заступника голови профспілкового комітету від 09 червня 2016 року

Таким чином, враховуючи, що позивачем не обрано жодну із запропонованих вакантних посад для подальшої роботи в Київському міському центрі зайнятості, суд приходить до висновку, що відповідач діяв в межах в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак, позовні вимоги в частині визнання факту звільнення позивача з займаної посади 29 січня 2014 року незаконним та зобов'язання відповідача скасувати витяг із наказу від 25 січня 2014 року №13-к про звільнення є безпідставними.

В свою чергу, враховуючи, що вимоги позивача про поновлення позивача на посаді головного спеціаліста центру зайнятості в місті Києві, зобов'язання відповідача видати наказ про поновлення на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 січня 2014 року є похідними від вимоги про визнання факту звільнення позивача з займаної посади 29 січня 2014 року незаконним та зобов'язання відповідача скасувати витяг із наказу від 25 січня 2014 року №13-к про звільнення, суд зазначає про відсутність підстав для їх задоволення.

Крім того, враховуючи отримання ОСОБА_1 довідки від 15 травня 2014 року №129 про нараховані суми, які були належні до виплати при звільненні позивача 29 січня 2014 року, довідки про доходи від 15 травня 2014 року №130 та довідку про доходи від 15 травня 2014 року №131, відсутні також підстави для задоволення вимоги стосовно зобов'язання відповідача надати позивачу довідку про нараховані суми, належні позивачу при звільненні із зазначенням суми вихідної допомоги, виплаченої відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України та розрахованої згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати №100.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку суд керується наступним.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідач при звільненні ОСОБА_1 не повідомив її письмово про нараховані суми, належні до виплати при звільненні, а надав довідки лише 07 лютого 2014 року (довідка про середню заробітну плату (дохід), 24 лютого 2014 року (довідка про доходи) та 06 травня 2014 року, а станом на розгляд даної адміністративної справи, остаточний розрахунок з позивачем не проведено.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі 22 534, 40 грн.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоди в розмірі 7 000,00 грн., суд зазначає про наступне.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідачів; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджуються.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Київського міського центру зайнятості середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі 22 534, 40 грн. (двадцять дві тисячі п'ятсот тридцять чотири гривні сорок копійок).

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко