Справа № 820/11460/15
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

14 вересня 2016 р. №820/11460/15

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді Полях Н.А.,

суддів Мар`єнко Л.М., Мельникова Р.В.,

при секретарі судового засідання Корнієнка А.Д.,

за участю:

перекладача ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 Лафі,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 Лафі до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 ОСОБА_3 Лафі, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року №718-15 та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 ОСОБА_3 Лафі про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 Лафі є громадянином ОСОБА_6 та може стати жертвою переслідування зі сторони угрупування ХАМАС, яке є правлячою організацією у ОСОБА_7 через те, що він з 2002 року був активним учасником цього руху, але з того часу, як ХАМАС заборонили в ОСОБА_8, він вийшов із цього угрупування, проте члени ХАМАС постійно його переслідували. Позивача було заарештовано у 2005 році, але через 10 діб його звільнили у звязку з відсутністю доказів проти нього.

Позивач зазначає, що він був вимушений прибути в Україну через загрозу його життю, безпеці і свободі у країні його походження ОСОБА_8. Позивач вважає, що ненадання документального доказу не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, вказав на обґрунтованість та законність дій відповідача, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У своїх запереченнях на адміністративний позов зазначив, що факт можливого ув'язнення позивача виступає лише похідним наслідком від певних дій влади. У даному випадку необхідно здійснювати оцінку характеру та мотивів переслідування заявника державою у сукупності з відповідними кваліфікуючими ознаками, які містяться у визначенні статусу біженця. ДМС погоджується з висновками ГУ ДМС у Харківській області відносно того, що заява позивача не відповідає умовам, визначеним п.1 частини 1 Закон, оскільки позивачем не обґрунтовано неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини не прибуття у судове засідання суд не повідомив.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 Лафі народився 07.12.1960 року в м. Зарка, Хашемітське ОСОБА_8, за походженням палестинець, є громадянином ОСОБА_9 ОСОБА_8 (а.с.9).

Навчався у Каїрському університеті, у 1982 році закінчив університет за спеціальністю дизайнер, потім служив у армії ОСОБА_8, з 2002 по 2005 рік займався благодійністю за підтримки ХАМАС.

З метою ведення бізнесу у 2005 року позивач прибув в Україну. У 2008 році одружився з громадянкою України ОСОБА_10, у вересні 2008 року позивач втратив документи та звернувся до ГУ ДМС у Харківській області із заявою про визнання біженцем, 12.12.2008 року у задоволенні заяви позивачу відмовлено.

ОСОБА_2 ОСОБА_3 Лафі з 2013 року перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1. 18 листопада 2013 року позивач звернувся із заявою про надання захисту в Україні, у січні 2015 року за клопотанням заявника розгляд заяви припинено. 05 лютого 2015 року позивач звертався до Головного управління міграційної служби у Харківській області із заявою про надання йому статусу біженця (а.с.37-38). Наказом від 05.02.2015 року №33 прийнято до попереднього розгляду заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_9 ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3 Лафі (а.с. 51).

Позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №62 від 18.11.2015 року про те, що відповідно до ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби від 26 жовтня 2015 року №718-15 (а.с.8).

Не погоджуючись із позицією та рішеннями відповідача, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

По суті заявлених вимог суд зазначає наступне.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення його статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. за №3671-VI (далі за текстом - Закон №3671).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671 передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз. 4 п.1 ст. 6 Закону №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно ч. 2 ст.13 Закону №3671 особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного.

Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

З матеріалів справи та висновку ГУ ДМС України в Харківській області вбачається, що фахівцями міграційної служби під час розгляду заяви позивача проводилися співбесіди, а також об'єктивно та всебічно досліджувалася повідомлена позивачем інформація по країні походження (а.с. 54-106).

Зокрема, заява містить твердження позивача щодо існування загрози його життю в разі повернення на батьківщину через побоювання зазнати переслідування, оскільки він був учасником ріхі ХАМАС, діяльність якого заборонена на території ОСОБА_8. Проте позивач безперешкодно залишив свою країну, приїхавши в Україну з метою ведення бізнесу (оформив візу).

Аналіз матеріалів справи показав, що позивач після його короткострокового затримання правоохоронними органами ОСОБА_8 через підозру у співпраці з ХАМАС не мав будь-яких побоювань зазнати переслідування, про що свідчать економічні мотиви його вїзду в Україну у 2005 році та безперешкодне повернення до країни громадянської належності для вирішення особистих питань. При цьому, здійснивши повторний вїзд на територію країни у 2006 році заявник не звернувся за захистом в Україні, не зважаючи на той факт, що під час останнього візиту до ОСОБА_8 у заявника виникли проблеми, з перетином кордону.

В Пленумі Вищого Адміністративного Суду України від 16.03.2012р. №3 вказано, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

З приводу фактичних обставин спірних правовідносин суд зазначає, що відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Керуючись приписами зазначеної норми, оцінивши докази наявні в матеріалах справи, суд доходить висновку, що матеріали наданої відповідачем на вимогу суду особової справи заявника не містять визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обставин для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене вище суд вважає, що позивач безпідставно стверджує про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через расову, релігійну чи національну належність, належність до певної соціальної групи або через політичні погляди.

Таким чином суд дійшов до висновку, що підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем по справі доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року №718-15.

Положеннями частини 1 статті 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 24, 44, 71, 94, 122, 124, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 Лафі до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15.09.2016 року.

Головуючий суддя Полях Н.А.

судді Мар`єнко Л.М.

ОСОБА_12