Справа № 807/597/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2016-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 р. Справа № 876/5838/16
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_1,

секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2016 року у справі №807/597/16 за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМС Коннектор Сістемс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

В С Т А Н О В И В:

27.04.2016р. Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі Відділення Фонду) звернулось в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМС Коннектор Сістемс» (далі Товариство), просило стягнути з Товариства адміністративно-господарські санкції та пеню в сумі 89707,94 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.06.2016р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Відділення Фонду продало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.06.2016р. та прийняти нове рішення про стягнення з Товариства адміністративно-господарські санкції та пеню в сумі 89707,94 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що до компетенції як органів державної влади, так і Відділення Фонду не входить направлення безробітних на працевлаштування. До матеріалів справи надано багато доказів, що роботодавцем вживаються передбачені чинним законодавством заходи для пошуку інвалідів та їх подальшого працевлаштування, однак жодного інваліда на підприємство направлено не було. Звіти за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу» містять тільки інформацію про вільні робочі місця та, зазвичай, подаються роботодавцями з метою подальшого судового захисту, а не забезпечення виконання нормативу робочих місць. На законодавчому рівні імперативно визначений єдиний для всіх роботодавців норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів та порядок його обчислення. Законодавством не передбачено звільнення від відповідальності у разі відсутності вини роботодавця. Вказане є підставою для задоволення позовних вимог.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 25.02.2015р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ІМС Коннектор Сістемс» подано до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт форми № 10-ПІ про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік. Згідно рядка 01 звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві становить 93 осіб. Відповідно до рядка 03 звіту кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України №875 становить 4 особи, в той час, як згідно рядка 02 звіту на підприємстві протягом 2015 року середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становила 2 особи. Не працевлаштовано відповідно до нормативу інвалідів у кількості 2 осіб. Сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до рядка 6 становить 89 066 грн. (а.с.8)

Оскільки адміністративно-господарські санкції в розмірі 89 066 грн. Товариством самостійно не сплачено в строк до 15 квітня 2016 року, Відділення Фонду нарахувало пеню, при обліковій ставці НБУ 19%, та звернулось із позовом до суду про стягнення вищезазначених коштів.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з тим, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, або за відмову направлених інвалідів працевлаштуватися.

З рішенням суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про зайнятість населення» інваліди, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» належать до категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991р. № 875-XII (далі Закон № 875-XII) з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Відповідно до ч.2 вказаної статті підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону № 875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Частиною 3 ст.18 Закону № 875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону № 875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ч.5 вказаної статті виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Слід вказати, що основним місцем роботи є місце роботи, де заявник працює на підставі укладеного трудового договору із оформленням трудової книжки та занесенням до неї запису про працевлаштування, спеціальним робочим місцем для інваліда є окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, які потребують здійснення додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Порядок подання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, що використовують найману працю, в яких за основним місцем роботи працює вісім і більше осіб (далі - роботодавці), звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів відділенням Фонду соціального захисту інвалідів (далі - відділення Фонду) та інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів - центру зайнятості встановлено Порядком подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 31.01.2007р. №70 (надалі - Порядок).

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013р. №316, який набрав чинності з 12.07.2013р., затверджено форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок її подання.

Згідно з вимогою пункту 2.1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», така звітність подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Підпунктом 3.1.3 пункту 3.1 даного Порядку визначено, що у звіті №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у пункті 3 вказується кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню (відповідно до статті 14 Закону України «Про зайнятість населення»), і за необхідності зазначаються категорії таких громадян.

Законодавець зобов'язує підприємства надавати державній службі зайнятості відповідну звітність щодо наявності вакантних місць, створених для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями, для організації працевлаштування інвалідів. Звіт за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», є актом інформування органів працевлаштування про створені робочі місця і водночас запитом про направлення на підприємство осіб з обмеженими фізичними можливостями для працевлаштування.

Як встановлено з письмових заперечень на позовну заяву та доданих відповідачем документів, Товариством на виконання вказаних законодавчих положень створено робочі місця для інвалідів та щомісячно протягом 2015 року подавались до Виноградівського районного центру зайнятості «Звітність «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» (форма З-ПН) у яких вказано про потребу у працівниках з обмеженими можливостями (інваліди) (а.с.27-50).

Окрім того, на пропозиції Виноградівського районного центру зайнятості від 10.04.2015р., 26.05.2015р. та 04.08.2015р. про працевлаштування та укомплектування нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, Товариство 21.04.2015р., 09.06.2015р., 12.08.2015р. інформувало РЦЗ про потребу у працівниках з обмеженими фізичними можливостями та зацікавленість у їх працевлаштуванні (а.с.24-26).

У листі Закарпатському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів від 01.07.2015р. №23 відповідачем зазначено, що з питання працевлаштування працівників з обмеженими можливостями Товариство постійно звертається за допомогою до РЦЗ, дає оголошення в районній газеті та по місцевості, а тому готове на будь-яку співпрацю з групою стимулювання роботодавців по працевлаштуванню таких осіб (а.с.23).

В запереченнях на апеляційну скаргу Товариством зазначено, що оголошення про вакантні робочі місця для працевлаштування інвалідів відповідачем розміщувались у районній газеті, вивішувались в дитячих садочках, школах, магазинах та у сільських радах навколишніх сіл, що апелянтом не спростовано.

Вказане підтверджує виконання відповідачем законодавчо встановленого обов'язку виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

При цьому, такий обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком самостійно шукати інвалідів на створені робочі місця. Останнє покладається на органи працевлаштування, які взаємодіючи між собою та з роботодавцем забезпечують надання інформаційно-консультаційних послуг щодо працевлаштування інвалідів та здійснюють таке працевлаштування..

Відповідно до п.п1 п.4 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011р. №129, завданням Фонду є реалізація в межах своєї компетенції заходів щодо забезпечення зайнятості та працевлаштування інвалідів.

Згідно з ч.3 ст.18-1 Закону № 875-XII державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Водночас, суб'єкти господарювання зобов'язані надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення», роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

При цьому позивачем не надано доказів того, що органи виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів направляли інвалідів для працевлаштування, а відповідач відмовив у цьому. Не надано також доказів безпосереднього звернення інвалідів на підприємство з метою працевлаштування і відмови з боку відповідача в такому працевлаштуванні.

Окрім того, з заперечень Товариства на позовну заяву встановлено, що протягом 2015 року Виноградівським РЦЗ був направлений один інвалід третьої групи, якого ТзОВ «ІМС Коннектор Системс» прийняло на роботу 02.11.2015р., що позивачем не спростовано.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до положень статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання; учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. При цьому застосування принципу вини як умови відповідальності пов'язане з необхідністю доведення порушення зобов'язання.

Враховуючи те, що обов'язок Товариства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, а також і те, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, своєчасно надано інформацію про наявні вакантні робочі місця територіальному органу центру зайнятості, своєчасно надано звіт до відділення Фонду, а тому на Товариство не може бути покладена відповідальність за відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись на вакантну посаду.

Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховним судом України у постановах від 09.07.2013р. (справа № 21-200а13), від 16.04.2013р. (справа №21-81а13), 02.04.2013р. (справа № 21-95а13), від 28.05.2013р. (справа № 21-386а12), від 28.01.2014р. (справа № 21-476а13), що в силу частини першої статті 244-2 КАС України є обов'язковим для всіх судів України.

Аналізуючи норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності вини відповідача в не зайнятті створених (пристосованих) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому і відсутні підстави для стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та пені.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2016 року у справі №807/597/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді: М.А. Пліш

ОСОБА_1

Повний текст Ухвали складено 15.09.2016р.