Справа № 810/2341/16
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2016-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2016 року м.Київ 810/2341/16

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Панової Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департамента державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Департамента державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 14.07.2016 року про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 810/3107/15, виданим Київським окружним адміністративним судом 20.10.2015.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 29.08.2016 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

08.09.2016 від позивача до суду надійшла заява про уточнення (зміну) позовних вимог відповідно до змісту якої ОСОБА_1 просить суд визнати протиправною постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 14 липня 2016 року про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 810/3107/15, виданим Київським окружним адміністративним судом 20.10.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06.09.2016 заступником директора Департаменту - начальником ВПВР ДДВС МЮУ винесено постанову про скасування постанови від 14 липня 2016 року про закінчення виконавчого провадження № 49682059.

Водночас, на думку позивача, скасування оскаржуваної постанови не є перешкодою для оцінки судом правомірності винесення відповідачем спірної постанови. Зауважив, що відмова в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною спірної постанови виключно через втрату нею чинності на момент ухвалення рішення судом порушить його права на ефективний судовий захист від протиправної поведінки відповідача у вигляді безпідставного закінчення виконавчого провадження, а також порушить його майнові права у вигляді понесених витрат по сплаті судового збору.

У судовому засіданні 08.09.2016 позивач підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити. Крім того, у судовому засіданні позивач звертав увагу суду на те, що відповідно до вимог чинного законодавства начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, керівник органу державної виконавчої служби, а також директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та його заступники зобовязані здійснювати контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем та в разі виявлення в рішеннях або діях державного виконавця суперечностей закону має право своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

При цьому, скасовуючи оскаржувану постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 14.07.2016 про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 810/3107/15 заступник директора Департаменту начальник ВПВР ДДВС МЮУ вказав про те, що державним виконавцем не в повному обсязі досліджено матеріали виконавчого провадження та помилково винесено оскаржувану постанову. Проте, контролюючою особою Департаменту не вказано про протиправність дій (бездіяльності) державного виконавця або інших осіб державного органу винних у прийнятті оскаржуваного рішення.

На думку позивача, наведені обставини свідчать про неналежне виконання заступником директора Департаменту начальник ВПВР ДДВС МЮУ своїх службових обовязків під час здійснення контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем. За наведених обставин, позивач просив суд прийняти окрему ухвалу.

Відповідач явку уповноважених представників до суду 08.09.2016 не забезпечив та заперечень проти адміністративного позову до суду не надав. Водночас, 08.09.2016 від Департаменту ДВС до суду надійшло клопотання в якому відповідач просив розглядати справу без участі уповноваженого представника Департаменту ДВС.

Крім того, разом з вказаним клопотанням відповідач надав суду копію постанови про скасування процесуального документа від 14.07.2016 із супровідним листом та копію вимоги державного виконавця.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За вказаних обставин, суд протокольною ухвалою від 08.09.2016 вирішив подальший розгляд даної справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи постановою Київського окружного адміністративного суду у справі № 810/3107/15 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства екології та природних ресурсів України задоволено.

Вкзаною постановою визнано протиправною бездіяльність Міністерства екології та природних ресурсів України, що виявилась у ненаданні ОСОБА_1 відповіді на запит на інформацію від 17.06.2015 (щодо рівня забруднення атмосферного повітря у районах Київської області, заходів з ліквідації забруднення навколишнього природного середовища і регенерації забрудненого атмосферного повітря тощо) та зобовязано Міністерство екології та природних ресурсів України надати ОСОБА_1 відповідь на його запит на інформацію від 17.06.2015 у строк, визначений частиною другою статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (впродовж 48 годин з дня отримання копії постанови). Рішення суду набрало законної сили 13 жовтня 2015.

На виконання вказаного рішення судом 20.10.2015 було видано виконавчий лист.

21 грудня 2015 на підставі заяви ОСОБА_1 від 11.12.2015 відповідачем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 20 жовтня 2015 в адміністративній справі № 810/3107/15.

27 січня 2016 державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України встановив, що Міністерством екології та природних ресурсів України позивачу було надано відповідь на його запит від 17.06.2015, а тому рішення є фактично виконаним.

З огляду на зазначене, відповідачем було винесено постанову від 27.01.2016 про закінчення виконавчого провадження ВП № 49682059 з примусового виконання виконавчого листа від 20 жовтня 2015 № 810/3107/15.

В подальшому, постановою Київського окружного адміністративного суду від 11.03.2016 постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 27 січня 2016 р. про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом Київського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 в адміністративній справі № 810/3107/15 визнано протиправною та скасовано.

На підставі вказаного рішення суду державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 01.04.2016 було прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження за виконавчим листом Київського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 в адміністративній справі № 810/3107/15.

13.04.2016 Київським окружним адміністративним судом було надіслано на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчий лист в адміністративній справі № 810/3107/15.

Згідно з даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 380 виконавчий лист у справі № 810/3107/15 було отримано уповноваженим представником відповідача 21.04.2016 (а.с 32).

Разом з тим, 14.07.2016 державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом Київського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 в адміністративній справі № 810/3107/15. В якості підстави для закінчення виконавчого провадження державним виконавцем зазначено, що протягом трьох місяців виконавчий документ на виконання до відділу не надходив.

Вважаючи вказане рішення субєкта владних повноважень протиправним, позивач звернувся про його оскарження до суду з даним адміністративним позовом.

У свою чергу, в ході судового розгляду справи від відповідача до суду надійшла постанова заступника директора Департаменту начальника ВПВР ДДВС МЮУ від 06.09.2016 ВП № 49682059, якою скасовано документ «постанова про закінчення ВП № 49682059» від 14.07.2016 та зобовязано державного виконавця вчинити дії щодо виконання виконавчого листа № 810/3107/15 про зобовязання Міністерство екології та природних ресурсів України надати ОСОБА_1 відповідь на його запит на інформацію від 17.06.2015 у строк, визначений частиною другою статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (впродовж 48 годин з дня отримання копії постанови), виданого 20.10.2015 у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, станом на час розгляду даної адміністративної справи по суті, оскаржуване позивачем рішення є скасованим.

У свою чергу, позивач проти вказаної обставини не заперечував, у звязку з чим уточнив позовні вимоги та наполягав на визнанні протиправним оскаржуваного рішення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Приписами статті 257 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно зі статтею 1 Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999 №606-XIV (зі змінами та доповненнями) (далі Закон №606) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно -правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 статті 6 та частиною 1 статті 11 Закону № 606 встановлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин 1, 2 статті 83 Закону № 606 контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Крім того, за приписами частини 1 статті 84 Закону № 606 здійснювати перевірку законності виконавчого провадження мають право директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та його заступники - щодо виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у будь-якому структурному підрозділі органів державної виконавчої служби; заступники начальника Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі - начальники управлінь державної виконавчої служби, їх заступники - щодо виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень таких управлінь і районних, міських (міст обласного значення), районних у містах відділах державної виконавчої служби, підпорядкованих зазначеним управлінням юстиції.

Відповідно до частин 1, 5 статті 86 Закону № 606 посадові особи, зазначені у статті 84 цього Закону, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням вищої посадової особи, з власної ініціативи або під час розгляду поданої відповідно до частини сьомої статті 82 цього Закону скарги на постанову начальника підпорядкованого органу державної виконавчої служби, винесену за результатами розгляду скарги на рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця, інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Про результати перевірки законності виконавчого провадження посадовою особою, яка його витребувала, виноситься постанова, яка є обов'язковою для виконання державними виконавцями та підлеглими посадовими особами державної виконавчої служби.

Згідно з приписами частини 1 статті 82 Закону № 606 рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Як було встановлено судом, під час розгляду даної адміністративної справи заступником директора Департаменту начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ було здійснено контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішення щодо виконавчого листа № 810/3105/15 від 20.10.2015 та встановлено, що державним виконавцем не в повному обсязі досліджено матеріали виконавчого провадження та помилково винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 49682059 від 14.07.2016.

З огляду на встановлені обставини та відповідно до вимог Закону № 606, заступником директора Департаменту 06.09.2016 прийнято постанову про скасування процесуального документу, а саме: постанови про закінчення ВП № 49682059 від 14.07.2016 та зобовязано державного виконавця вчинити дії щодо виконання виконавчого листа № 810/3107/15 у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, суд зазначає, що скасування заступником директора Департаменту начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ оскаржуваної позивачем постанови в ході розгляду даної справи шляхом прийняття відповідної постанови від 06.09.2016 не є перешкодою для оцінки судом правомірності винесення відповідачем спірної постанови, оскільки скасування акта субєкта владних повноважень та визнання такого акта протиправним не є тотожними способами захисту порушеного права та мають різні правові наслідки.

Так, суд зазначає, що визнання акта суб'єкта владних повноважень протиправним як способу захисту порушеного права позивача застосовується у тих випадках, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Скасування ж акта суб'єкта владних повноважень означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням.

Суд звертає увагу, що рішення суб'єкта владних повноважень є скасованими з моменту набрання постановою законної сили, тобто лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти, оскільки інакше буде заподіяно значно більшої шкоди суб'єктам правовідносин порівняно з відвернутою.

З урахуванням викладеного застосування різних способів захисту порушеного права позивача - визнання спірного акта протиправним або скасування такого акта - повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку.

Саме така правова позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України від 27.07.2010 № 1145/11/13-10.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що самостійне скасування відповідачем постанови про закінчення виконавчого провдження № 49682059 від 14.07.2016 на підставі постанови заступника директора Департаменту начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ від 06.09.2016 означає втрату нею чинності лише з дати прийняття такої постанови про скасування, тобто з 06.09.2016, що не є перешкодою для надання судом оцінки правомірності винесення оскаржуваної судом постанови, чинність якої зберігалась у період з 14.07.2016 по 05.09.2016. При цьому, суд враховую і ту осбставину, що на час зверення позивача до суду ця постанова не була скасована відповідачем.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відмова в задоволенні вимог позивача про визнання протиправною спірної постанови виключно через втрату нею чинності на момент ухвалення рішення судом безумовно порушить майнові права позивача у вигляді понесених ним судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, підставою для прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови слугувало ненадходження до відділу виконавчого документа протягом трьох місяців.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 49 Закону № 606 виконавче провадження підлягає закінченню у разі непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону.

Як вже зазначалось, виконавче провадження № 49682059 було відновлено постановою державного виконавця від 01.04.2016.

Згідно з приписами частини 4 статті 51 Закону № 606 у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання.

Як було встановлено судом, виконавчий лист від 20.10.2015 у справі № 810/3107/15 було отримано уповноваженим представником відповідача 21.04.2016, тобто в межах визначеного статтею 52 Закону № 606 строку.

Таким чином, судом встановлено, що державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 було протиправно прийнято постанову від 14.07.2016 про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 810/3107/15, виданим Київським окружним адміністративним судом 20.10.2015.

Суд приймає до уваги те, що відповідно до приписів частини 2 статті 87 Закону № 606 збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Крім того, суд також враховує, що положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленимзаконом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом з цим, з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 124 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту, чого відповідачем по відношенню до ОСОБА_1 у період з 21.04.2016 до 06.09.2016 забезпечено не було.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість уточнених позовних вимог ОСОБА_1 та наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

Щодо вимоги позивача про прийняття окремої ухвали в звязку неналежним виконанням посадовими особами Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, а саме: державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 та заступником директора Департаменту начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ ОСОБА_3 своїх службових обовязків, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 166 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Таким чином, зі змісту статті 166 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що прийняття окремої ухвали це право суду, а не його обов'язок.

Враховуючи що судом відновлено порушені права позивача та надана правова оцінка прийнятому відповідачем рішенню, підстави для постановлення окремої ухвали відсутні.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, відповідач, як субєкти владних повноважень, не надав в ході судового розгляду справи належних та достатніх доказів, які б спростували доводи позивача щодо протиправності оскаржуваного рішення.

Враховуючи зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 128, 158 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 14 липня 2016 року про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 810/3107/15, виданим Київським окружним адміністративним судом 20.10.2015.

3. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривні 21 коп.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд.

Згідно з частиною другою статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.