Справа № 826/10882/16
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2016-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16 вересня 2016 року 12 год. 40 хв. № 826/10882/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Данилишина В.М., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Юрія-Фарм" до Державної служби інтелектуальної власності України, третя особа: Баєр Фарма АГ (Акціенгезельшафт), про визнання протиправними дій та рішення, його скасування, зобов'язання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю "Юрія-Фарм" (далі - позивач, ТОВ "Юрія-Фарм") до Державної служби інтелектуальної власності України (далі - відповідач, ДСІВ), третя особа: Баєр Фарма АГ (Акціенгезельшафт) (далі - Баєр Фарма АГ), про:

- визнання протиправними дій Державного департаменту інтелектуальної власності (далі - Департамент) при прийнятті рішення від 18 червня 2004 року про продовження строку дії патенту України на винахід НОМЕР_1 (далі - патент НОМЕР_1);

- визнання протиправним та скасування рішення Департаменту від 18 червня 2004 року про продовження строку дії патенту НОМЕР_1 (далі - оскаржуване рішення);

- зобов'язання ДСІВ внести відомості про скасування оскаржуваного рішення до Державного реєстру патентів України на винаходи та опублікувати відомості про це в офіційному бюлетені "Промислова власність".

В обґрунтування позову зазначено, зокрема, що дії та рішення Департаменту суперечать нормам чинного законодавства та, як наслідок, порушують права та законні інтереси третіх осіб, у тому числі ТОВ "Юрія-Фарм".

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/10882/16 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні колегією суддів, а також, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 53 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача допущено Баєр Фарма АГ (далі - третя особа).

Відповідними ухвалами суду, прийнятими у відповідному судовому засіданні, відмовлено у задоволенні заявлених представниками відповідача та третьої особи клопотань про залишення позовної заяви без розгляду, про зупинення та про закриття провадження у справі.

Під час переходу до розгляду справи по суті представники позивача підтримали позов та просили задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та письмових поясненнях по суті позовних вимог, на обґрунтування яких надано відповідні докази, а представники відповідача не визнали позов та разом із представниками третьої особи просили відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову та поясненнях по суті позовних вимог, наданих суду разом із відповідними доказами на їх обґрунтування.

Враховуючи вище викладені обставини та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, а також відсутність заперечень з боку представників сторін та третьої особи, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 4 ст. 122 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як з'ясовано судом у ході розгляду справи та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, 16 квітня 1993 року Баєр Фарма АГ (Німеччина) через представника у справах інтелектуальної власності ОСОБА_1 звернулася до Департаменту, правонаступником якого є ДСІВ, із заявкою №93002762 на одержання патенту на винахід, пріоритет на який встановлено за датою подання попередньої заявки в іноземній державі від 10 січня 1992 року №Р4200414.4 (конвенційна заявка, що подана в державі-учасниці Паризької конвенції - Німеччині).

За результатами кваліфікаційної експертизи відділом Департаменту встановлено, що заявлений винахід відповідає умовам патентоздатності, у зв'язку з чим Департаментом прийнято рішення про видачу патенту України на винахід.

На підставі вище вказаного рішення, в офіційному бюлетені "Промислова власність" №3 за 2001 рік Департаментом опубліковано відомості про видачу патенту НОМЕР_1 та опис до нього, здійснено його державну реєстрацію та видано заявнику патент НОМЕР_1.

Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 6 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" (далі - Закон у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), строк дії патенту України на винахід становить 20 років від дати подання заявки до Установи.

Тобто, 20-річний строк дії патенту НОМЕР_1 обмежений - до 16 квітня 2013 року.

Згідно з п.п. 1.1, 1.3, 1.5 розділу І Інструкції про порядок продовження строку дії патенту на винахід, об'єктом якого є засіб, використання якого потребує дозволу компетентного органу, затвердженої наказом Міністерства освіти і науки України від 13 травня 2002 року №298, (далі - Інструкція №298 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ця Інструкція, розроблена відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі", встановлює порядок продовження строку дії патенту на винахід, об'єктом якого є лікарський засіб, засіб захисту тварин, засіб захисту рослин тощо (далі - засіб), використання якого потребує дозволу відповідного компетентного органу, та визначає вимоги до клопотання про продовження строку дії патенту на винахід, об'єктом якого є такий засіб (далі - клопотання), порядок розгляду клопотання.

Власник патенту подає клопотання до Державного департаменту інтелектуальної власності (далі - Держдепартамент), що діє в складі Міністерства освіти і науки України.

Клопотання має бути подано до Держдепартаменту не пізніше ніж за 6 місяців до закінчення строку дії патенту.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2004 року за вх. №1473 ТОВ "Пахаренко і Партнери" звернулося до голови Департаменту із клопотанням від 02 березня 2004 року вих. №2079, підписаним патентною повіреною ОСОБА_2, про продовження строку дії патенту НОМЕР_1, об'єктом якого є засіб, використання якого потребує дозволу компетентного органу, у якому викладено прохання продовжити строк дії патенту НОМЕР_1 на 5 років. При цьому, до такого клопотання додано нотаріально засвідчену копію реєстраційного посвідчення від 31 січня 2001 року №Р.01.01/02696 та копію довіреності від 22 січня 2001 року.

Листом від 02 квітня 2004 року №16-11/1434 управління державної реєстрацій та інформаційного забезпечення в сфері інтелектуальної власності Департаменту звернулося до патентної повіреної ОСОБА_2 ТОВ "Пахаренко і Партнери", у якому зазначено про необхідність надати документи, які підтверджують надання дозволу на використання лікарського засобу, що є об'єктом винаходу по патенту НОМЕР_1.

Листом від 19 травня 2004 року вих. №2408, підписаним патентною повіреною ОСОБА_2 ТОВ "Пахаренко і Партнери", надано відповідні роз'яснення, а саме до клопотання про продовження строку дії патенту НОМЕР_1, об'єктом якого є засіб, використання якого потребує дозволу компетентного органу, додано реєстраційне посвідчення від 31 січня 2001 року №Р.01.01/02696 лікарського засобу "ІНФОРМАЦІЯ_1". Під зареєстрованим лікарським засобом, торговельною назвою якого є "ІНФОРМАЦІЯ_1", розуміють активну речовину моксифлоксацин у формі гідрохлориду. Моксифлоксацин є міжнародною непатентованою назвою похідних хінолон-і нафтиридонкарбонової кислоти. Згідно з міжнародною практикою, непатентовані назви використовуються у фармацевтичній галузі та документах у сфері охорони здоров'я як загальновживані чіткі терміни для активних речовин, позаяк одні і ті ж самі активні речовини можуть пропонуватися різними виробниками під різними торговельними назвами.

До вище вказаного листа додано додаткові документи, а саме: витяг із німецького довідника "Rоеmрр" та його нотаріально завірений переклад на українську мову; статтю із журналу "Клінічна мікробіологія і антимікробна хіміотерапія", Москва, том 3, №3, 2001; витяг із опису до патенту НОМЕР_1.

Також із наявних матеріалів справи вбачається, що листом від 08 червня 2004 року №925/01 державного підприємства "Укрпатент" (далі - ДП "Укрпатент") на лист начальника управління державної реєстрацій та інформаційного забезпечення в сфері інтелектуальної власності Департаменту від 01 червня 2004 року №16-12/2280 надано відповідь, що діюча речовина лікарського засобу "ІНФОРМАЦІЯ_1" - моксифлоксацин гідрохлорид 436,8 мг у перерахуванні на 400 г моксифлоксацину є об'єктом винаходу, захищеного патентом НОМЕР_1.

За результатами розгляду клопотання про продовження строку дії патенту НОМЕР_1, 18 червня 2004 року Департаментом прийнято оскаржуване рішення про продовження строку дії патенту НОМЕР_1 до 16 квітня 2018 року та про внесення відповідних відомостей до Державного реєстру патентів і деклараційних патентів України на винаходи.

Як вбачається із вище вказаного листа ДП "Укрпатент", поставлене Департаментом питання стосувалося саме діючої речовини лікарського засобу "ІНФОРМАЦІЯ_1" та висновок надано саме щодо діючої речовини лікарського засобу "ІНФОРМАЦІЯ_1" - моксифлоксацин гідрохлорид 436,8 мг у перерахуванні на 400 г моксифлоксацину.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про лікарські засоби" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), лікарські засоби - речовини або їх суміші природного, синтетичного чи біотехнологічного походження, які застосовуються для запобігання вагітності, профілактики, діагностики та лікування захворювань людей або зміни стану і функцій організму. До лікарських засобів належать: діючі речовини (субстанції); готові лікарські засоби (лікарські препарати, ліки, медикаменти); гомеопатичні засоби; засоби, які використовуються для виявлення збудників хвороб, а також боротьби із збудниками хвороб або паразитами; лікарські косметичні засоби та лікарські домішки до харчових продуктів.

Згідно з п. 1.2 Порядку проведення експертизи матеріалів на лікарські засоби, що подаються на державну реєстрацію (перереєстрацію), а також експертизи матеріалів про внесення змін до реєстраційних документів протягом дії реєстраційного посвідчення, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 вересня 2000 року №220 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), порядок поширюється на діючі речовини (субстанції) та допоміжні речовини, готові лікарські засоби (за винятком імунобіологічних препаратів та лікувальних косметичних засобів), гомеопатичні засоби, радіоактивні лікарські засоби, дезінфекційні засоби, що безпосередньо контактують з організмом пацієнта або медичного персоналу, діагностичні засоби, лікарські домішки до харчових продуктів.

Поряд з цим, відповідно до абз. 5 ч. 4 ст. 6 Закону, строк дії патенту на винахід, об'єктом якого є лікарський засіб, засіб захисту тварин, засіб захисту рослин тощо, використання якого потребує дозволу відповідного компетентного органу, може бути продовжено за клопотанням власника цього патенту на строк, що дорівнює періоду між датою подання заявки та датою одержання такого дозволу, але не більше ніж на 5 років. За подання клопотання сплачується збір.

Тобто, із вище вказаної норми вбачається, що обов'язковою умовою для продовження строку дії патенту є умова про те, що об'єктом патенту на винахід повинен бути лікарський засіб.

Міністерством охорони здоров'я України здійснено державну реєстрацію лікарського засобу "ІНФОРМАЦІЯ_1", активною діючою речовиною якого є моксифлоксацин гідрохлорид, за №UA/4071/01/01, №UA/4071/02/01.

Активною діючою речовиною лікарського засобу "ІНФОРМАЦІЯ_1" є моксифлоксацин гідрохлорид.

Однак, із доданого заявником до вище вказаного клопотання про продовження строку дії патенту НОМЕР_1 реєстраційного посвідчення від 31 січня 2001 року №Р.01.01/02696 вбачається, що його видано саме на готовий лікарський засіб під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_1", а не на діючу речовину, з огляду на що суд погоджується із доводами представників ТОВ "Юрія-Фарм", що Департамент повинен був запросити у ДП "Укрпатент", а останній - надати висновок щодо того, чи є об'єктом винаходу за патентом НОМЕР_1 готовий лікарський засіб "ІНФОРМАЦІЯ_1", а не вище вказана діюча речовина.

Отже, суд вважає, що отримавши відповідь від ДП "Укрпатент", що діюча речовина лікарського засобу "ІНФОРМАЦІЯ_1" - моксифлоксацин гідрохлорид є об'єктом винаходу за патентом НОМЕР_1, Департамент помилково прийшов до висновку, що така відповідь стосується лікарського засобу "ІНФОРМАЦІЯ_1" та є об'єктом винаходу за патентом НОМЕР_1.

Крім того, експертизи із поставленого питання не проводилося, а встановити без комплексної експертизи у галузі хімії та інтелектуальної власності, чи є об'єктом винаходу за патентом НОМЕР_1 готовий лікарський засіб "ІНФОРМАЦІЯ_1", неможливо.

Як також вбачається із наявних у матеріалах справи доказів, лікарський засіб "ІНФОРМАЦІЯ_1", діючою речовиною якого є моксифлоксацин гідрохлорид, охороняється іншим патентом, а саме патентом Сполучених Штатів Америки (далі - США) від 05 січня 1991 року НОМЕР_2. При цьому, у самому тексті вище вказаного патенту не повідомляється про лікарський засіб "ІНФОРМАЦІЯ_1", або його діючу речовину моксифлоксацин гідрохлорид, у патенті наведено формули та опис речовини термінами із області хімії.

Однак, як з'ясовано судом із пояснень представника ТОВ "Юрія-Фарм", відповідно до даних офіційного сайту Європейського патентного відомства (ЕРО), існує документ CERTIFICATE EXTENDING PATENT TERM (сертифікат продовження строку дії патенту за правилами 35 U.S.C.§ 156(b)) та CERTIFICATE OF CORRECTION (сертифікат коригування). Сертифікат продовження строку дії патенту НОМЕР_2 чітко вказує, що патентне відомство США встановило факт, що патент НОМЕР_2 має пряме відношення та надає охорону препарату "ІНФОРМАЦІЯ_1" (моксифлоксацин гідрохлорид). На базі цієї інформації, із посиланням на Food and Drug Administration (Управління по контролю за харчовими продуктами та лікарськими препаратами США), продовжено строк дії патенту на винахід НОМЕР_2.

Поряд з цим, патент НОМЕР_2 посилається на дві пріоритетні заявки Федеративної Республіки Німеччини від 25 липня 1988 року №3824072 та від 01 березня 1989 року №3906365. На основі вище вказаних заявок подано ряд паралельних заявок на видачу патенту на винахід в різних країнах світу та видано патенти, зокрема, у США (НОМЕР_2), в Європі (НОМЕР_3) та в Австралії (НОМЕР_4).

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону, заявник має право на пріоритет попередньої заявки на такий же винахід (корисну модель) протягом 12 місяців від дати подання попередньої заявки до Установи чи до відповідного органу держави - учасниці Паризької конвенції про охорону промислової власності, якщо на попередню заявку не заявлено пріоритет.

Відповідно до п.п. A. - (1), C. - (1), (2) Паризької конвенції "Про охорону промислової власності" від 20 березня 1883 року (дата набуття чинності для України: 25 грудня 1991 року), будь-яка особа, що належним чином подала заявку на патент на винахід, корисну модель, промисловий зразок чи товарний знак в одній з країн Союзу, чи правонаступник цієї особи користується для подання заявки в інших країнах правом пріоритету протягом строків, зазначених нижче. Згадані вище строки пріоритету складають дванадцять місяців для патентів на винаходи та для корисних моделей і шість місяців для промислових зразків і товарних знаків. Відлік цих строків починається з дати подання першої заявки; день подання до строку не включається.

Отже, з огляду на вище викладене суд погоджується із доводами представників ТОВ "Юрія-Фарм" про те, що патенти від 05 січня 1991 року НОМЕР_2, від 17 січня 1990 року НОМЕР_3 та від 24 жовтня 1991 року НОМЕР_4 є сімейством патентів, тобто їх подано на основі двох пріоритетних заявок у різних країнах світу у строк конвенційного пріоритету, який, згідно із вище викладеними нормами Паризької конвенції, складає 12 місяців із дати подачі першої заявки на винахід та стосуються одного й того ж самого винаходу.

Однак, патент НОМЕР_1 не входить до вказаного сімейства патентів, оскільки Баєр Фарма АГ втрачено конвенційний пріоритет, який складає 12 місяців із дати подачі першої заявки на винахід, а саме заявку №93002762 на видачу патенту НОМЕР_1 подано 16 квітня 1993 року, та вона посилається на пріоритет попередньої заявки в іноземній державі від 10 січня 1992 року №Р4200414.4 (Німеччина).

Тобто, патент НОМЕР_1 та патент НОМЕР_2 не входять до одного сімейства патентів, подані на основі різних пріоритетних заявок, дати подачі яких відрізняються більше ніж на 12 місяців.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону, винахід відповідає умовам патентоздатності, якщо він є новим, має винахідницький рівень і є промислово придатним.

За таких умов, лікарський засіб "ІНФОРМАЦІЯ_1" не є об'єктом винаходу за патентом НОМЕР_1 та, відповідно, не може бути об'єктом його охорони, оскільки патент повинен відповідати, зокрема, таким умовам патентоздатності як новизна та винахідницький рівень, чого Департаментом у ході розгляду клопотання про продовження строку дії патенту НОМЕР_1 досліджено та враховано не було.

Згідно з п.п. 1.4, 2.3 Інструкції №298, за дорученням власника патенту клопотання може бути подано через представника у справах інтелектуальної власності (патентного повіреного) або іншу довірену особу.

До клопотання додаються: завірена копія документа, що надає дозвіл на використання засобу, виданого компетентним органом (копія реєстраційного посвідчення тощо); довіреність, оформлена з дотриманням вимог чинного законодавства, якщо клопотання за дорученням власника патенту подає представник у справах інтелектуальної власності або інша довірена особа.

Тобто, довіреність, яку додано до клопотання про продовження строку дії патенту НОМЕР_1, повинна бути оформлена із дотриманням вимог чинного на момент видачі такої довіреності законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР у редакції, чинній на момент видачі довіреності), довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності.

Зважаючи на те, що довіреність від 22 січня 2001 року видано на вчинення дій щодо державної організації, вона підлягала нотаріальному посвідченню.

Поряд з цим, з огляду на те, що довіреність вчинена у місті Леверкузен (Німеччина), в силу вимог ст. 1 Закону України "Про нотаріат" (у редакції, чинній на момент видачі довіреності), вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України.

Згідно з ч. 2 ст. 39, п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 38 "Про нотаріат", порядок вчинення нотаріальних дій консульськими установами встановлюється цим Законом, Консульським статутом України та іншими актами законодавства України.

Консульські установи України вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують угоди (договори, заповіти, доручення та ін.), крім договорів про відчуження та заставу жилих будинків, квартир, дач, садових будинків, гаражів, земельних ділянок, іншого нерухомого майна, що знаходиться в Україні. Законодавством України можуть бути передбачені й інші дії, що вчиняються консульськими установами України.

При цьому, за змістом ст. 44 глави XI розділу III "Нотаріальні дії, консульська легалізація, консульський збір" Консульського статут України, затвердженого Указом Президента України від 02 квітня 1994 року №127/94 (у редакції, чинній на момент видачі довіреності), консул вчинює такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчує угоди (договори, заповіти, довіреності та інше), крім договорів про відчуження і заставу житлових будинків, що знаходяться в Україні. Консул може вчинювати інші нотаріальні дії, передбачені законодавством України. Порядок вчинення нотаріальних дій консулом визначається законодавством України про державний нотаріат, цим Статутом та іншими законодавчими актами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 67 ЦК УРСР, строк дії довіреності не може перевищувати трьох років. Якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення.

Поряд з цим, у тексті довіреності від 22 січня 2001 року зазначено, що вона дійсна до моменту відкликання, однак, як вбачається із наявних матеріалів справи, ніяких підтверджень щодо її дійсності на дату представлення - 03 березня 2004 року заявником не надано, а посадовими особами Департаменту не витребувано. Також, із тексту довіреності неможливо ідентифікувати фізичних осіб, яким вона надає повноваження, оскільки не вказано ні по-батькові, ні адреси проживання таких фізичних осіб.

До того ж, нормами Інструкції №298 не передбачено можливість додавати до клопотання про продовження строку дії патенту на винахід копії довіреності. У той же час, із наданих представниками ДСІВ документів вбачається, що до клопотання про продовження строку дії патенту НОМЕР_1 додано саме копію довіреності, а не її оригінал.

Зі змісту тексту довіреності видно, що вона надає повноваження відповідним фізичним особам на ведення в Україні справ довірителя, у тому числі по продовженню строку дії охоронних документів у Держпатенті України.

Згідно з п. 1 Положення про Державне патентне відомство України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 1992 року №411, Державне патентне відомство України Державного комітету України з питань науки і технологій (Держпатент України) здійснює функції центрального органу державної виконавчої влади в сфері правової охорони промислової власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2000 року №997 "Про затвердження Положення про Державний департамент інтелектуальної власності" визнано такою, що втратила чинність, постанову Кабінету Міністрів України від 21 липня 1992 року №411.

Відповідно до змісту Положення про Державний департамент інтелектуальної власності, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2000 року №997, Державний департамент інтелектуальної власності (далі - Департамент) є урядовим органом державного управління, що діє у складі Міністерства освіти і науки і йому підпорядковується. Департамент у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, цим Положенням та наказами Міністерства освіти і науки. Департамент є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Тобто, із аналізу змісту вище вказаного Положення про Департамент не вбачається, що він є правонаступником Держпатенту України.

Як уже з'ясовано судом, клопотання про продовження строку дії патенту НОМЕР_1 подано до Департаменту, яке, відповідно, не є правонаступником Держпатенту України.

Суд звертає увагу, що клопотання про продовження строку дії патенту НОМЕР_1 складено на бланку ТОВ "Пахаренко і Партнери", який містить реквізити такої особи, що дає підстави для висновку про те, що клопотання подано ТОВ "Пахаренко і Партнери", однак до клопотання не надано довіреності на підтвердження повноважень такого товариства.

При цьому, додана до клопотання довіреність від 22 січня 2001 року надає повноваження трьом фізичним особам: патентному повіреному ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 із правом передоручення.

Отже, для передоручення повноважень на ТОВ "Пахаренко і Партнери" необхідна довіреність, нотаріально посвідчена згідно з вимогами чинного на той час законодавства України, однак така нотаріально посвідчена довіреність у порядку передоручення від ОСОБА_2 на ТОВ "Пахаренко і Партнери" у матеріалах справи відсутня.

Зважаючи на вище викладене, а також приймаючи до уваги те, що, по-перше, подана до клопотання довіреність оформлена без дотримання вище вказаних вимог законодавства України, чинного на момент її видачі, по-друге, така довіреність, в силу ч. 1 ст. 67 ЦК УРСР, втратила свою силу 22 січня 2002 року (оскільки у ній не зазначено строк її дії), суд приходить до висновку, що особа, яка подала клопотання про продовження строку дії патенту НОМЕР_1, не мала на те правових підстав.

Згідно з п.п. 3.5, 3.7 Інструкції №298, у разі невідповідності клопотання вимогам, зазначеним у розділах 1 і 2 цієї Інструкції, або в разі виникнення обґрунтованих сумнівів щодо вірогідності інформації, що містять подані документи, Держдепартамент направляє власнику патенту повідомлення із зазначенням невідповідностей та/або запитом про надання додаткових документів, необхідних для прийняття рішення.

Рішення про відмову у продовженні строку дії патенту (додаток 2) приймається, якщо, зокрема, клопотання та документи, що додаються до нього, не відповідають вимогам, зазначеним у розділах 1 і 2 Інструкції.

З огляду на вище викладене, суд вважає, що Департамент повинен був звернутися із повідомленням про невідповідність поданих документів розділам 1, 2 Інструкції №298 до заявника та/або із запитом про надання додаткових документів, необхідних для прийняття рішення, та/або винести відповідно до п. 3.7. Інструкції №298 рішення про відмову у продовженні строку.

Крім того, суд звертає увагу, що представниками ДСІВ не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що заявником за подання клопотання про продовження строку дії патенту НОМЕР_1 сплачено збір, як того вимагає абз. 5 ч. 4 ст. 6 Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Отже, підсумовуючи усе вище викладене, суд приходить до висновку про протиправність дій Департаменту, правонаступником якого є ДСІВ, щодо прийняття оскаржуваного рішення, у зв'язку з чим таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Поряд з цим, згідно з п.п. 2.2, 2.3 Положення про Державний реєстр патентів України на винаходи, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 12 квітня 2001 року №291, у процесі ведення реєстру до нього вносяться відомості щодо, зокрема, продовження строку дії патенту на винахід, об'єктом якого є лікарський засіб, засіб захисту тварин, засіб захисту рослин тощо, використання якого потребує дозволу відповідного компетентного органу. Підставою для внесення відомостей до реєстру є, зокрема, рішення судових органів.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Зважаючи на встановлення протиправності оскаржуваного рішення та наявність підстав для його скасування, з урахуванням того, що Департамент зобов'язаний був взяти до відома усі вище вказані обставини під час прийняття оскаржуваного рішення, однак не зробив цього, визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, на думку суду, не відновить порушених прав та законних інтересів ТОВ "Юрія-Фарм" у повному обсязі, а тільки буде підставою для чергового розгляду цього питання чи породить за собою новий спір.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу ТОВ "Юрія-Фарм" про зобов'язання ДСІВ внести відомості про скасування оскаржуваного рішення до Державного реєстру патентів України на винаходи та опублікувати відомості про це в офіційному бюлетені "Промислова власність".

Суд зазначає, що задоволення такої позовної вимоги не є втручанням у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень, а, навпаки, забезпечує у повній мірі відновлення порушених ним прав та законних інтересів ТОВ "Юрія-Фарм".

Зокрема, згідно із практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, постановою у справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг цих повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування, рішення органу має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дій) суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень (у тому числі колегіальний орган) прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

У вказаному судовому рішенні Європейського суду з прав людини також зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Такими чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Юрія-Фарм" до Державної служби інтелектуальної власності України, третя особа: Баєр Фарма АГ, про визнання протиправними дій та рішення, його скасування, зобов'язання вчинити певні дії є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити позов повністю.

2. Визнати протиправними дії Державного департаменту інтелектуальної власності, правонаступником якого є Державна служба інтелектуальної власності України, щодо прийняття рішення від 18 червня 2004 року про продовження строку дії патенту України на винахід НОМЕР_1.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Державного департаменту інтелектуальної власності, правонаступником якого є Державна служба інтелектуальної власності України, від 18 червня 2004 року про продовження строку дії патенту України на винахід НОМЕР_1.

4. Зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності України внести відомості про скасування рішення Державного департаменту інтелектуальної власності від 18 червня 2004 року про продовження строку дії патенту України на винахід НОМЕР_1 до Державного реєстру патентів України на винаходи та опублікувати відомості про це в офіційному бюлетені "Промислова власність".

5. Присудити на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Юрія-Фарм" () здійснений ним судовий збір у розмірі 4350,00 грн. (чотири тисячі триста п'ятдесят гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби інтелектуальної власності України ().

Копії постанови направити сторонам та третій особі (вручити їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя В.М. Данилишин

Суддя І.А. Качур

Суддя В.І. Келеберда