Справа № 815/3884/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3884/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Гарвал ОСОБА_1 Арів до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, № 145 від 01.08.2016 р.; зобовязати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання Гарвал ОСОБА_1 Арів за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності ОСОБА_2. Так, позивач працював перекладачем з американською компанією United States Marine Corps, у зв'язку із чим йому надходили погрози від талібів. У випадку його повернення його життю та свободі буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Будь-яких конкретних обставин, які унеможливлюють повернення позивача до ОСОБА_2 в адміністративному позові не зазначено, натомість позов складається з інформації по країні походження позивача.

Сторони до суду не з'явилися, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином; згідно наданих клопотань, розгляд справи просили здійснити без їх участі.

Відповідно до наданих відповідачем письмових заперечень, відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що позивач повторно звернувся за захистом із тотожною заявою, яка рішенням від 26.10.2015 р. № 737-15 була залишена без задоволення та підтверджена в судовому порядку. Повторне звернення позивача не містить інших обґрунтувань та аргументів для надання захисту іноземцю, тому обґрунтовано також залишено без задоволення. У цілому звернення позивача має на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом.

Згідно ч.4 ст.122 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що Гарвал ОСОБА_1 Арів, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, сповідує іслам (суніт), має середню освіту, неодружений. У жовтні 2013 року позивач прибув до України нелегально, після чого до країни походження не повертався.

Вперше позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 17 липня 2014 р..

За результатами розгляду документів щодо надання Гарвал ОСОБА_1 Аріф статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 10.07.2015 року по справі № 2014OD0174 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 26.10.2015р. №737-15, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено Гарвал ОСОБА_1 Аріф у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.07.2015 р. міграційною службою зроблено висновок про те, що аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Виїзд за межі Батьківщини стався лише з метою пошуків кращого життя. Виїзд з ОСОБА_2 до РФ відбувся офіційно, при виїзді з країни перешкод не зазнавав. З додаткового протоколу співбесіди с заявником вбачається, що Україна є для нього транзитною країною, оскільки він збирається тут перепочити та вирушити до брата у Швецію.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням ДМС України, позивач оскаржив його в судовому порядку (справа № 815/6996/15). Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.03.2016 р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2016 р., в задоволенні позову Гарвал ОСОБА_1 Арів відмовлено.

Вирішуючи справу, суди обох інстанцій виходили із того, що причиною виїзду з країни громадянської належності Гарвал ОСОБА_1 Аріф зазначено те, що чоловік сестри позивача на імя Абдулла працював з талібами, які постійно організовували теракти. Коли позивач працював в провінції Гельманд в якості перекладача в компанії United Nations Marine Corps, Абдулла звинувачував позивача, що останній був в Кандагарі біля його будинку зі своїми колегами та працює на американців («невірних»). Враховуючи, що американська компанія в якій працював позивач не продовжила контракт, запропонувавши прийти через рік, та на адресу позивача надходили погрози від чоловіка сестри, останній вирішив поїхати з країни.

Як вбачається з матеріалів особової справи Гарвал ОСОБА_1 Аріф №2014OD0174, позивач не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації, утисків з боку влади не зазнавав.

Відповідно до протоколу співбесіди від 03.11.2014 р. Гарвал ОСОБА_1 Аріф виїхав 22.04.2013р. з ОСОБА_2 до Росії. Згідно свідоцтва Управління федеральної міграційної служби м. Москви про розгляд клопотання про визнання біженцем на території РФ від 12.06.2013 р. та повідомлення Управління федеральної міграційної служби м. Москви від 18.07.2013 р. Гарвал ОСОБА_1 Аріф звертався з заявою про надання йому статусу біженця, однак йому було відмовлено у його наданні захисту.

Згідно протоколу співбесіди від 03.11.2014 р. на питання чи позивач сам не захотів продовжувати контракт (з американською фірмою United Nations Marine Corps, де працював перекладачем) чи з ним не хотіли продовжувати його відповів, що «я відмовився», однак зазначаючи причини виїзду з країни постійного проживання під час анкетування від 25.07.2014 р., ним зазначено зокрема, що йому відмовлено в продовженні контракту.

Крім того, згідно протоколу співбесіди від 03.11.2014 р. на питання «Ви плануєте потрапити до Європейських країн?» позивач надав відповідь що планує, і це свідчить про пошук позивачем кращих умов життя.

Під час співбесіди від 03.11.2014 р. позивач на запитання «Вам на Батьківщині хтось погрожував?» надав відповідь «… Коли я приїхав додому став помічати, що він (чоловік сестри) якось не так дивиться» та на запитання «Так як Ви могли щось замічати з боку чоловіка вашої сестри?» надав відповідь «… його брат, коли я приїхав додому також прийшов в наш будинок і я з його поведінки зрозумів, що він якось не так налаштований до мене».

На підставі викладеного суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо погроз та переслідувань, які були спрямовані на його адресу. Зазначені обставини та суперечливі пояснення позивача дають підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до ОСОБА_2 неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 червня 2016 р. Гарвал ОСОБА_1 Аріф відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2016 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення, зобовязання прийняти рішення відповідно до положень пункту 5 частини пятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України.

Втім, 01 серпня 2016 р. Гарвал ОСОБА_1 Аріф повторно звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою № 153 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав аналогічні аргументи, що ним були використані у попередньому зверненні, та додавши, що просить дозволу на легальне перебування в Україні та просить переслати його до третьої країни.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 01.08.2016 р. № 145 Гарвал ОСОБА_1 Аріф відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтервю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Крім того, відповідним доводам та обґрунтуванням вже була надана оцінка ДМС України під час першого звернення позивача за захистом і правомірність якої підтримана в ході судового розгляду справи № 815/6996/15. При цьому передбачене ч.1 ст.72 КАС України звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні встановлює обовязок суду враховувати такі обставини при вирішенні даної справи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_3 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивача, з урахуванням розбіжностей у поданій позивачем інформації під час подання заяв, проходження співбесід суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення від 01.08.2016 р. № 145, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ч.4 ст.122, ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Гарвал ОСОБА_1 Арів до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя І.В. Завальнюк