Справа № 815/1913/16
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2016-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1913/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про зобов`язання Головне управління Держгеокадастру в Одеській області затвердити проект землеустрою на передачу ОСОБА_1 у власність: земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 3,4542 га ріллі з кадастровим НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0435 га багаторічних насаджень, кадастровий НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - шляхом видання відповідного наказу,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернулась ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про зобов`язання Головне управління Держгеокадастру в Одеській області затвердити проект землеустрою на передачу ОСОБА_1 у власність: земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 3,4542 га ріллі з кадастровим НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0435 га багаторічних насаджень, кадастровий НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - шляхом видання відповідного наказу та визнати за ОСОБА_1 право власності на: земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 3,4542 га ріллі з кадастровим НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0435 га багаторічних насаджень, кадастровий НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Ухвалою суду від 14.09.2016 року на підставі положень п.1 ч.1 ст.157 КАС України було закрито провадження за позовними вимогами про визнання за ОСОБА_1 право власності на: земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 3,4542 га ріллі з кадастровим НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0435 га багаторічних насаджень, кадастровий НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В судовому засіданні 14.09.2016 року позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі, які зазначили, що відповідач Головне управління ДГК в Одеській області незаконно відмовило позивачу у винесенні наказу про затверждення проекту землеустрою на передачу ОСОБА_1 у власність: земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 3,4542 га ріллі з кадастровим НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0435 га багаторічних насаджень, кадастровий НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Представник відповідача - Головного управління ДГК в Одеській області заперечив проти задоволення позовних вимог, пославшись на те, що відповідь позивачу була надана у строки, визначені ст.123 ЗК України, що підтверджується відповідними доказами та позивачу було законно відмовлено у наданні дозволу на затвердження проектів землеустрою цих земельної ділянки, адже вони перебувають у землях запасу Молодіжненської сільської ради, що виключає можливість передачі їх у власність позивачеві.

Заслухавши пояснення позивача, його позивача, представника відповідача та дослідивши наявні в справі письмові докази суд встановив наступні факти та обставини:

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області на підставі ст.ст.15,202,203 ЗК України є регіональним підрозділом центрального органу виконавчої влади у сфері земельних відносин та має владні повноваження, передбачені ч.4 ст.123 ЗК України щодо прийняття наказів про надання згоди на розробку проектів землеустрою земельних ділянок, які передаються у користування, а тому спори щодо оскарження його рішень, дій або бездіяльності з цього питання, відповідно до положень ст.55 Конституції України п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України підвідомчі адміністративним судам та повинні розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

28.10.2009 року помер батько позивача ОСОБА_3, що підтверджується даними копій свідоцтв про смерть народження та укладення шлюбу (а.с.13-15).

При житті він тривалий час працював в учбовому господарстві імені A.B. Трофімова, де на протязі 26 років перебував у списку пенсіонерів господарства, а з 30.03.2009 року по день смерті він був членом КСП ім. Трофімова, яке стало правонаступником учбового господарства імені А.В. Трофімова, що підтверджується довідкою №171 від 13.05.2010 року КСП ім. Трофімова (а.с.16).

Розпорядженням Овідіопольської РДА №544 від 22.05.2009 року (а.с.17) батькові, як пенсіонеру та колишньому працівнику учбового господарства, був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо приватизації земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Молодіжненської сільської Ради Овідіопольського району за межами населеного пункту.

23.02.2010 року Овідіопольська РДА прийняла розпорядження №177 (а.с.18), яким затвердила списки пайовиків та адреси земельних, ділянок які оформлюються у власність громадянам колишнім працівникам учбового господарства. Згідно цього розпорядження батькові була виділена земельна ділянка №27 на масиві 43 орієнтовною площею 3,56 га.

Так як, процес приватизації відбувався дуже повільно, то за життя батько не встиг оформити право власності на земельну ділянку, а тому нотаріус, через відсутність правовстановлюючих документів на ділянку, не зміг мені видати свідоцтво про право власності на неї у порядку спадкування.. В зв'язку з цією обставиною, я була змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права на земельні частки (паї) в порядку спадкування за законом. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.11.2011 року по справі №2-2191/11 (а.с.19-21) за позивачем було визнано право на земельні частки (паї) КСП ім. A.B. Трофімова в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Після набрання чинності вказаного рішення суду, позивач звернулася до Овідіопольської РДА, яка на підставі вказаного рішення суду 24.01.2012 року прийняла розпорядження №80 «Про надання громадянам України ОСОБА_6 та іншим (всього 10 осіб) дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок на території Молодіжненської сільської Ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів)», згідно якого, мені був наданий дозвіл на отримання у власність ділянки №2 на масиві 41 площею 3,4538 га ріллі та ділянки №1 на масиві №66 площею 0,0435 га багаторічних насаджень (а.с.22).

Остаточно розмір та місце знаходження земельних ділянок в натурі було визначено Розпорядженням Овідіопольської РДА №398 від 27.03.2012 року «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 24.01.2012р. №80» згідно якого мені було надані ділянки: №21 на масиві №43 площею 3,4542 га - ріллі та №5 на масиві №66 площею 0,0435га - багаторічних насаджень (а.с.23).

Відповідно до вказаних розпоряджень Овідіопольської РДА позивачем був заказаний та виготовлений проект землеустрою, щодо відведення земельних ділянок у власність, який був погоджений Держземагенством в Овідіопольському районі, що підтверджується висновком №18-18-16/1240 від 06.06.2014 року (а.с.25-26)

Відділом Держземагенства в Овідіопольському районі 10.02.2015р. ділянці №21 на масиві №43 площею 3,4542 га-був наданий кадастровий № НОМЕР_1, а ділянці №5 на масиві №66 площею 0,0435 га - кадастровий НОМЕР_2, що підтверджується даними витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НОМЕР_3 та НОМЕР_4 (а.с.27-32).

Таким чином, судом і в розпорядником земельних ділянок органом влади - Овідіопольською районною державною адміністрацією було визнане право позивача отримати у власність конкретні земельні ділянки в порядку спадкування, яке потребує документальної реєстрації.

03.11.2015 року позивач звернулась до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області із заявою про затвердження документації із землеустрою та передачі у власність вказаних земельних ділянок.

Головне управління Держгеокадастру в Одеській області своїм листом №ДС-19-15-7777.5-10989/22-15 від 17.11.2015 року (а.с.33-34) за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність гр. ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: АДРЕСА_1 5 (за межами населених пунктів), було відмовлено у його затвердженні та передачі земельних ділянок у власність, у зв'язку з невідповідністю вимогам статей 116, 118 та 121 Земельного кодексу України.

Дослідивши наявні в справі письмові докази та заперечення представника відповідача, суд приходить до висновку про те, що оскаржене рішення суб'єкту владних повноважень не відповідає законові з наступних підстав:

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

08.04.2009 року голова Овідіопольської районної державної адміністрації прийняла Розпорядження №362 «Про припинення права користування земельної ділянки ДП «СП ім. A.B. Трофімова» на території Молодіжненської сільської Ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів)» згідно якого було припинено право постійного користування вказаним сільгосппідприємством земельною ділянкою загальною площею 3297,58 га, а ця земельна ділянка була віднесена до земель запасу сільськогосподарського призначення Молодіжненської сільської Ради Овідіопольського району.

Розпорядженням голови Овідіопольскої РДА №1097 від 02.10.2009 року «Про затвердження акту інвентаризації земель та обстеження сільськогосподарських угідь колишнього ДП СП ім. Трофімова на території Молодіжненської Ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів)» було: затверджений акт інвентаризації земель колишнього сільгосппідприємства; збільшена площа земель, що була у постійному користуванні цього сільгосппідприємства; затверджена загальна площа земель, що підлягає роздержавленню та створенню резервного фонду, згідно якого у приватну власність громадянам - пайовикам повинно було передатися 2443,54 га землі.

Розпорядженнями голови Овідіопольської РДА №821 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 08.04.2009 року №362» та №822 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 02.10.2009 року №1097» від 09.08.2011 року у вказані розпорядження були внесені зміни і затверджена загальна площа земель, що підлягає приватизації та створенню резервного фонду, згідно якого у приватну власність громадянам повинно було передатися 2366,70 га землі.

З аналізу вказаних документів однозначно випливає висновок, що державна влада, приймаючи рішення про припинення права користування сільгосппідприємством, створила резервний фонд у землях запасу Молодіжненської сільської Ради і, таким чином, передбачила необхідність приватизації громадянами-пайовиками земельних ділянок (паїв). Саме з цією метою - приватизації земельних ділянок громадянами органом влади і був створений резервний фонд.

Отже, висновок Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про неможливість передачі мені у власність вказаних ділянок через порушення вимог п. «б» ч.3 ст. 116 та ч.3 ст. 118 ЗК України є не обґрунтованим, так як позивач фактично має можливість отримати у власність земельні ділянки із земель що знаходилися у користуванні ДП «СП ім. A.B. Трофімова», частина якої спеціально була виділена для її приватизації

Крім того, відповідач послався на те, що приватизація земель з цільовим призначенням дляя ведення товарного сільськогосподарського виробництва» згідно п. «в» ст.116, ч.6 ст. 118 та ст. 121 ЗК України - не передбачена.

Однак, обґрунтованість права позивача на отримання земельних ділянок у власність підтверджено висновком державної експертизи землевпорядної документації від 17.10.2014 року №1397-14 проведеною Державним агентством земельних ресурсів України та Рішенням Овідіопольського районного суду від 24.11.2011 року по справі №2-2191/11, яким однозначно визначено, що землю з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» я отримую у власність в порядку спадкування, тобто набуваю право власності на земельні ділянки на підставі ст.ст.1223,1225 ЦК України та пп. г) п.1 ст. 81 ЗК України, а тому відповідач помилково застосовує до правовідносин, що виникли вимоги п. «в» ст.116, ч.6 ст.118 та ст.121 ЗК України.

Окрім цього, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено, що суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права.

Відповідно до положень ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно положень ч.2 ст.8 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейська Конвенція про захист прав і основних свобод людини (далі -Конвенція) була підписана 04.11.1950 року в Римі десятьма європейськими державами. Відтоді вона стала фундаментом усього комплексу міжнародно-правового регулювання в галузі прав людини, її законних інтересів та потреб, відправною точкою на шляху цивілізованих європейських держав до втілення в життя загальнолюдських цінностей. Ратифікувавши Конвенцію про права людини 17.07.1997 року, Україна визнала не лише право на «мирне володіння майном», а й згідно із положеннями ст.1 Протоколу №1 до Конвенції визнала право на звернення фізичних та юридичних осіб до Європейського суду з прав людини за захистом своїх порушених прав та охоронюваних Конвенцією свобод, пов'язаних з реалізацією права власності.

Основною метою ст.1 Протоколу №1 до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном, до яких часто вдаються або схильні вдаватися на практиці уряди держав.

Названа стаття проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів».

На відміну від більшості положень Конвенції, ст.1 Протоколу №1 захищає права не лише фізичних, а й юридичних осіб, наприклад, компаній. Цей аспект даної статті має важливе значення, оскільки економічна система держав-учасниць Конвенції заснована на праві приватної власності й праві вільно створювати такі економічні одиниці, як «юридичні особи»: неурядові організації, релігійні органи, засоби масової інформації тощо.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Протоколу №1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв'язку із застосуванням закону.

Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Протоколу №1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також буде мати місце порушення ст.1 Протоколу №1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства.

Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13.06.1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п.69).

Поняття майно має автономне значення, яке, звичайно, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а отже, майно (рішення від 23.02.1995 року у справі «Гасус Дозір унд Фьордертехнік Гмбг проти Нідерландів», п.53).

Під дію статті 1 Протоколу №1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив.

Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України», «Едуард Петрович Мельник проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»); - якщо є достатнє правове підґрунтування у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Кечко проти України», «Стреч проти Великобританії», «Москаль проти Польщі», «Сук проти України», «Федоренко проти України», «Україна-Тюмень проти України»).

Вказані рішення ЄСПЛ свідчать про те, що захист права особи на відшкодування податку на додану вартість за рахунок державного бюджету повинно розглядати, як захист права особи на майно у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Такий висновок також випливає з п.49 Рішення ЄСПЛ у справі «ЩОКІН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF SHCHOKIN v.UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06).

Згідно п.50 Рішення ЄСПЛ у справі «ЩОКІН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF SHCHOKIN v.UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06) судом констатовано, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Тобто суд повинен встановити чи вчинені дії державного органу щодо обмеження особи у реалізації його права власності законно та пропорційно.

Як встановлено вище, обмеження права позивача у отриманні земельних ділянок у власність (реалізація права власності) з боку державного органу було формальним та таким, що не ґрунтувалось на законі, адже посилання на власну бездіяльність у оформлені права власності особи на землю обґрунтовувалась посиланням на розпорядження Овідіопольської РДА Одеської області щодо припинення землекористування учбового господарства імені А.В. Трофимова, що не є спів розмірним та ґрунтовним щодо обмеження прав особи у реалізації свого права власності на землю та не відповідає положення ст.3, ст.17 Конституції України, згідно яких права особи мають пріоритет над інтересами держави та кожна особа має право отримати у власність чи користування землю, що перебуває у державній власності.

За таких обставин суд повинен констатувати те, що обмеження права позивача на землю здійснено державним органом, як представником держави Україна, з порушенням основного принципу втручання держави у цей процес - принципу законності, що свідчить про недотримання при цьому гарантій для позивача, передбачених ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Як відзначив ЄСПЛ у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office, «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Оскільки під час офіційного з'ясування обставин справи не встановлено підстав для відмови позивачу у затвердженні документації із землеустрою щодо відведення їй у власність зазначених вище земельних ділянок, право на отримання яких підтверджено державою у встановленому законом порядку, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача видати наказ про затвердження проекту землеустрою на передачу ОСОБА_1 у власність: земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 3,4542 га ріллі з кадастровим НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0435 га багаторічних насаджень, кадастровий НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Судові витрати розподілити у відповідності до вимог ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області затвердити проект землеустрою на передачу ОСОБА_1 у власність: земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 3,4542 га ріллі з кадастровим НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0435 га багаторічних насаджень, кадастровий НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - шляхом видання відповідного наказу.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня виготовлення та підписання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 19.09.2016 року.

Суддя Єфіменко К.С.

.