Справа № 805/1567/16-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2016-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Куденков К.О.
Суддя-доповідач - Казначеєв Е.Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року справа №805/1567/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі:головуючого судді Казначеєва Е.Г., суддів Васильєвої І.А., Жаботинської С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2016 р. у справі № 805/1567/16-а (головуючий І інстанції Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» про визнання дій неправомірними, скасування рішення, скасування запису про право власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., третя особа ТОВ «Кей-колект» про визнання неправомірними дій приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. щодо реєстрації права власності ТОВ «Кей-колект» на квартиру, загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею 44,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; скасування рішення приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №29162848 від 08.04.2016 року, а саме права власності ТОВ «Кей-колект» на квартиру загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею 44,2 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1; скасування запису про право власності ТОВ «Кей-колект», який оформила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 29162848 від 08.04.2016 року 11:12:13 (а.с.7-10).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2016 року закрито провадження у справі № 805/1567/15-а за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа ТОВ «Кей-колект» про визнання дій неправомірними, скасування рішення, скасування запису про право власності.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вказаний спір не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, а належить до юрисдикції місцевого загального суду та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства (а.с.210-211).

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що вказана постанова винесена з порушенням норм процесуального права (а.с.224-226).

В апеляційній скарзі зазначено, що предметом спору у даній справі є визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру. Відповідно до пункту 8 Постанова Пленуму ВАС України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20.05.2014 № 8 та норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), відповідач у якості державного реєстратора виконує владні управлінські функції щодо державної реєстрації прав. Таким чином, позов заявлено до державного реєстратора - приватного нотаріуса, що відповідно до вищезазначених норм підсудний адміністративному суду. Помилковим є посилання суду на постанову Верховного суду України від 14.06.2016 року по справі № 826/4858/15, оскільки зазначена постанова прийнята відносно правовідносин, які були врегульовані іншим законодавством, ніж те законодавство, на підставі якого позивач подала адміністративний позов.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах апеляційної скарги відповідно до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

22 лютого 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та позивачем укладено договори про надання споживчого кредиту № 0 та № 0 (далі - Кредитний договір), за умовами якого останній отримав на строк до 23 лютого 2032 кошти у сумі 150 000 доларів США, що дорівнює 757 500 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, зі сплатою 12,40 % річних, та на суму 3213 гривень 11 копійок зі сплатою 14,50 % річних (а.с.15-18, 21-24).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договорами про надання споживчого кредиту, між позивачем та банком було укладено договір іпотеки від 22.02.2008 № 77881 (далі - Договір) (а.с.143-144), в іпотеку було передано нерухомість, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка була придбана за договором купівлі-продажу квартири від 22.02.2008 (а.с.11).

За умовами договору факторингу від 12 грудня 2011 року та додатку № 1 до нього, приватне акціонерне товариство «УкрСиббанк» передало, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло на платній основі права вимоги щодо погашення заборгованості на підставі низки кредитних договорів та договорів забезпечення, у тому числі і за Договором (а.с.145-148).

На підставі договору факторингу між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» укладено договір про відступлення права вимоги за певною кількістю договорів іпотеки, до переліку яких входить Договір (а.с.149-150).

ТОВ «Кей-колект» листом від 13 січня 2014 року № 734422/КЗ повідомило позивача про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, яким поінформувало позивача про свій намір набути право власності на предмет іпотеки або звернути стягнення на заставлене майно шляхом його продажу від власного імені, а також запропонувало погасити заборгованість за кредитним договором (а.с.138).

Рішенням Святошинського районного суду міста Київ від 10 лютого 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Київ від 27 травня 2015 року, задоволено позов ТОВ «Кей-колект» про стягнення заборгованості за договорами споживчого кредиту (а.с.27-31).

Державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Кобелєваю А.М., Київського міського нотаріального округу, розглянуто заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 04.04.2014 за реєстровим номером 16363839, для проведення державної реєстрації права власності, форма власності - приватна, на квартиру, що розташована за адресою: в АДРЕСА_1, та документи, які подані для проведення державної реєстрації прав, прийнято рішення від 08 квітня 2016 року № 29162848 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-колект» (а.с.134).

Разом із заявою ТОВ «Кей-Колект» подало: договір про надання споживчого кредиту та його копію, Договір та його копію, повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки та його копію, копію договору факторингу, копію договору про відступлення права вимоги.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, послався на ту обставину, що вказаний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів з зазначеним висновком суду першої інстанції погоджується з наступних підстав.

З позовної заяви вбачається, що позивач оскаржує дії Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. щодо визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію права власності на квартиру.

В обґрунтуванні позову зазначено, що підставою виникнення права власності приватним нотаріусом зазначений договір іпотеки, проте ТОВ «Кей-Колект» не було стороною за цім договором. ТОВ «Кей-Колект», ніяких вимог до позивача не направляло та не надавало позивачу попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач посилається на порушення вимог Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (далі - Закон № 898-IV). Зазначає, що приватним нотаріусом не вчинялося жодної з перелічених у статті 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріальної дії з об'єктом нерухомого майна, а тому відповідач не мав передбачених законодавством підстав здійснювати функції державного реєстратора щодо цього майна. Крім того, при прийнятті рішення відповідачем проігноровано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З наведеного вбачається, що вирішення питання щодо віднесення справи до відповідної юрисдикції, є одним з важливіших етапів, оскільки, суд який не має юрисдикцію розглядає справу, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом у такому випадку.

За приписами частини першої статті 55, частини 3 статті 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

З метою реалізації конституційних прав кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, захисту виборчих прав, права на доступ до публічної служби тощо в Україні в системі судів загальної юрисдикції утворено адміністративні суди.

За змістом частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративного суду, як то визначено у частині 2 тієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У відповідності до частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких встановлений інший порядок судового вирішення.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

З матеріалів справи вбачається, що позивач посилається на порушення сторонами у справі Закону № 898-IV та умов цивільно-правової угоди.

Отже, у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані фактично із порушенням виконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, тобто, стосується цивільного права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК, оскільки стосується цивільного права.

Таким чином, не обговорюючи питання правильності застосування судом статей 36, 37 Закону № 898-IV, колегія суддів вважає, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом» щодо визначення належної юрисдикції.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного суду України, який наведено у постановах від 14.06.2016 № 21-41а16 та від 29.03.2016 № 21-5430а15.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про закриття провадження у справі, оскільки ця справа не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам процесуального права і не може бути скасована з підстав, що наведені в апеляційній скарзі, ухвала суду є законною і обґрунтованою, доводи апеляційної скарги висновки викладені в судовому рішенні не спростовуються, підстави для скасування відсутні.

Керуючись статтями 195, 197, 199, 200, 205, 206, 211 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2016 р. у справі № 805/1567/16-а залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2016 р. у справі № 805/1567/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: Е.Г. Казначеєв

Судді: І.А. Васильєва

С.В. Жаботинська