Справа № 813/32/16
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 р. Справа № 876/4380/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Гуляка В.В., Макарика В.Я.

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.05.2016 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Міністерства внутрішніх справ України, Львівського науково-дослідного експертно - криміналістичного центру про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

05.01.2016 року позивач - ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до відповідачів - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі- ГУ МВС України у Львівській області), Міністерства внутрішніх справ України, Львівського науково-дослідного експертно - криміналістичного центру про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У позовній заяві, із урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд :

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області №850 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1;

- зобов'язати ГУ МВС у Львівській області виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 року №850 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади старшого експерта сектору № 1 відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України у Львівській області у період перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною з 16 липня 2015 року по 16 січня 2016 року.

Позивач вказує, що у встановлений законодавством строк її не було повідомлено про наступне звільнення у зв'язку з скороченням штату працівників, а про своє звільнення вона дізналась лише 09.12.2015 року, а саме: у день отримання листа-повідомлення № 11/5232 від 20.11.2015 року. При звільненні позивача відповідачем не встановлено неможливості подальшого використання позивача на службі у відповідності до п.64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Позивачу не було запропоновано іншого місця роботи в структурних підрозділах МВС України та було проігноровано її переважне право на перебування на посаді та залишенні на службі в органах внутрішніх справ як особи, у якої є дитина до трьох років та яка є одинокою матір'ю.

Крім того ОСОБА_1 зазначає, що згідно положень статті 184 Кодексу законів про працю України, не допускається звільнення з ініціативи власника жінок, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати до досягнення дитиною шестирічного віку, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Відповідачем не дотримано вказаних положень законодавства України в частині обов'язкового працевлаштування позивача. За таких обставин позивач вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий без достатніх і належних правових підстав і підлягає скасуванню.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16.05.2016 р. позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області від 06.11.2015 №850 о/с в частині звільнення ОСОБА_1, старшого експерта сектору №1 відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів).

Поновлено ОСОБА_1, старшого експерта сектору №1 відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС, в органах внутрішніх справ з 07 листопада 2015 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_1 належить до соціально захищеної категорії працівників, на яку в силу прямих норм Конституції України та КЗпП України поширюються гарантії щодо заборони їх звільнення без обов'язкового працевлаштування. Саме норми Конституції України та КЗпП України і були застосовані судом при вирішенні даного спору, оскільки Законом № 580-VIII не забезпечено дотримання гарантій права на працю такої категорії працівників органів внутрішніх справ.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Міністерство внутрішніх справ України оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Міністерство внутрішніх справ України зазначає, що у зв'язку із набранням чинності Закону України "Про Національну поліцію" створено органи Національної поліції та ліквідуються органи внутрішніх справ. Пунктом 8 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що з дня опублікування цього Закону (06.08.2015 р.) всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Відповідно до пункту 10 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби через скорочення штатів.

Апелянт вказує, що ОСОБА_1 була атестованим співробітником органів внутрішніх справ, її не було прийнято на службу в органи Національної поліції, тому відповідно до положень пунктів 8, 10 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" позивача було звільнено з служби в органах внутрішніх справ законно, оскільки останні ліквідуються, а їхні функції переходять до органів Національної поліції.

Апелянт вважає необґрунтованим твердження про те, що ОСОБА_1 не можна було звільняти зі служби, оскільки остання перебувала у відпустці по догляду за дитиною, оскільки пунктом 11 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.15р. №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України" визначено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС України, в тому числі і ГУ МВС України у Львівській області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги апелянта слід відмовити, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходила службу на посаді старшого експерта сектору № 1 відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України у Львівській області на яку була призначена у відповідності до наказу ГУМВС України у Львівській області № 465 о/с від 01.07.15 р.

Відповідно до наказу ГУМВС України у Львівській області № 78 о/с-в від 14.07.15 р. ОСОБА_1 перебувала у додатковій відпустці для догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 16.07.2015р. по 16.01.2016р.

На виконання телеграми МВС України від 03.09.2015 року №32175/Тх особовий склад науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУМВС України у Львівській області було ознайомлено під підпис з текстом цієї телеграми та п. 8 Прикінцевих положень Закону України "Про Національну поліцію" та ст. 49-2 КЗпП України.

Наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 24.09.2015 р. №55 "Про організаційно-штатні зміни", відділ техніко-криміналістичного забезпечення науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУМВС України у Львівській області реорганізований, а штат переданий до підрозділів Головного управління МВС України у Львівській області.

Наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 06.11.15 р. № 850 о/с "По особовому складу" капітана міліції ОСОБА_1 - старшого експерта сектору № 1 відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України у Львівській області з 06.11.2015 р. звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за ст. 64 п. "г" (за скороченням штатів).

ОСОБА_1 не погоджується з вищенаведеним наказом, вважає його незаконним, таким, що порушує законні права та інтереси позивача, зокрема право на працю, а тому звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, 06.08.2015 року в газеті "Голос України" опубліковано Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), який набув чинності 07 листопада 2015 року.

Слід зазначити, що Закон № 580-VIII не містить положень щодо гарантій, зокрема, жінок, які мають дітей, та порядку надання останнім відпустки по догляду за дитиною.

Тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Конституції України як норми прямої дії та норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), які передбачають гарантії праці жінок.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В силу пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Відповідно до частини 3 статті 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

З огляду на викладене, працевлаштування вказаних категорій працівників при повній ліквідації підприємства, установи чи організації є обов'язком власника або уповноваженого ним органу.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є одинокою матір'ю, яка самостійно виховує доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та в день прийняття оскаржуваного наказу №850 о/с від 06.11.2015 року "По особовому складу" перебувала у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати. Тобто позивач відноситься до тієї категорії працівників, на яку поширюються визначені статтею 184 КЗпП України заборони щодо її звільнення.

Статтею 141 КЗпП України встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Відповідно до ч.1 ст.265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Так, звільнення позивача без працевлаштування є порушенням встановленого порядку звільнення, що спричиняє відповідальність винної особи згідно з чинним законодавством про працю (статті 265 КЗпП України). Вказана норма вважається дотриманою, якщо жінка працевлаштована в перший день звільнення, тобто немає перерви між звільненням і днем, коли жінка може вийти на роботу на інше підприємство.

Із матеріалів справи вбачаеться, що Наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 24.09.2015 №55 "Про організаційно-штатні зміни", відділ техніко-криміналістичного забезпечення науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУМВС України у Львівській області, де на посаді старшого експерта сектору №1 працювала ОСОБА_1, реорганізований, а штат переданий до підрозділів Головного управління МВС України у Львівській області.

Вказане свідчить, що з 24.09.2015 року до часу прийняття відповідачем оскаржуваного наказу 06.11.2015 року, ОСОБА_1 перебувала у штаті ГУ МВС України у Львівській області.

Відповідно до пункту 10 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби через скорочення штатів.

Судами встановлено, що ГУ МВС України у Львівській області, у штаті якого на день звільнення перебувала позивач, не надано суду доказів повідомлення її про необхідність звернення до ГУ МВС України у Львівській області за отриманням переліку вакантних посад з метою подальшого працевлаштування, а також будь-яких інших доказів вжиття заходів, спрямованих на працевлаштування ОСОБА_1

Крім цього, ОСОБА_1 вказує, що дізналася про своє звільнення після одержання 09.12.2015 року листа Львівського НДЕКЦ від 30.11.2015 року №11/5232, яким її повідомлено про звільнення з органів внутрішніх справ на підставі наказу ГУ МВС України у Львівській області №850 о/с від 06.11.2015 року. Зі змістом оскаржуваного наказу вона ознайомилася 20.01.2016 року і тоді ж одержала його копію.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_3 підтвердив, що лист Львівського НДЕКЦ з повідомленням позивача про її звільнення з органів внутрішніх справ на підставі наказу ГУ МВС України у Львівській області №850 о/с від 06.11.2015 року направлявся 30.11.2015 року, а зі змістом наказу ОСОБА_1 була ознайомлена лише 20.01.2016 року.

Вказане свідчить про те, що позивач дізналася про своє звільнення з органів внутрішніх справ на підставі наказу ГУ МВС України у Львівській області №847 о/с від 06.11.2015 року лише через два місяці після його прийняття відповідачем.

Оскільки ОСОБА_1 на час звільнення її з органів внутрішніх справ перебувала у відпустці по догляду за дитиною як одинока мати, а ГУ МВС України у Львівській області, на якого законодавством покладено обов'язок по її працевлаштуванню, такі заходи не вживалися, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, що ГУМВС України у Львівській області при звільненні ОСОБА_1 зі служби з органів внутрішніх справ без подальшого обов'язкового працевлаштування порушило право позивача на працю.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, як на час винесення спірного наказу, так і на час розгляду даної справи, ГУ МВС України у Львівській області не ліквідовано, а лише перебуває у стані припинення. У зв'язку з цим голова ліквідаційної комісії наділений усіма правами та обов'язками начальника ГУ МВС України у Львівській області.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність в ГУ МВСУ у Львівській області достатніх правових підстав для прийняття наказу від 06.11.2015 року№850 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади без дотримання встановленого порядку працевлаштування такої категорії працівників. Тому оскаржуваний наказ в частині звільнення ОСОБА_1 з посади є передчасним та підлягає скасуванню, що вірно враховано судом першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи статтю 235 КЗпП України та обставини справи, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що ОСОБА_1 слід поновити на посаді старшого експерта сектору № 1 відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України у Львівській області з 07 листопада 2015 року.

Відповідно до п.2,3 ч.1 ст.256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про виплату на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100.

Відповідно до пунктів 2 та 8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з частиною 2 пункту 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з наявною у матеріалах справи довідкою Львівського НДЕКЦ МВС від 01.03.2016 р. №17 загальна сума доходу позивача за період з січня 2015 року по грудень 2015 року становила 14 211,53 коп, з яких 1029,53 грн - заробітна плата та 13 182 грн - інші нарахування (вихідна матеріальна допомога при звільненні).

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, на час звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, позивач з 2012 року перебувала у відпустках по догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1: до досягнення нею трирічного віку до 16.01.2015 року з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства, потім без збереження заробітної плати до досягнення дитиною чотирьох років - до 16.01.2016 року.

Відповідно до положень статті 179 КЗпП України, відпустка без збереження заробітної плати по догляду за дитиною у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, надається в обов'язковому порядку жінці тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що ОСОБА_1 з 17 січня 2015 року по дату звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати є безпідставними, тому у їх задоволенні слід відмовити.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта на положення пунктів 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII, оскільки ОСОБА_1 належить до соціально захищеної категорії працівників, на яку в силу прямих норм Конституції України та КЗпП України поширюються гарантії щодо заборони їх звільнення без обов'язкового працевлаштування.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними та обґрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки відповідач приймаючи оскаржуваний наказ не діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та трудовим законодавством України.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.05.2016 р. по справі № 813/32/16 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В. Глушко

Судді В.В. Гуляк

В.Я. Макарик

Ухвала складена в повному обсязі 20.09.2016 року.