Справа № 826/4604/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 вересня 2016 року № 826/4604/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2
доГоловного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України,
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України, в якому просить суд :

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №66-16 від 17.02.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в адміністративному позові, зокрема, зазначив про порушення, допущені Державною міграційною службою України під час винесення спірного рішення, положень Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та не прийняття до уваги факту побоювання позивача стати жертвою переслідування в країні походження, оскільки проти позивача було сфабриковано кримінальну справу, що є політичним замовленням. Разом з тим, у зв'язку з винесенням судом виправдовувального вироку у позивача існує ризик бути підданим нелюдському поводженню. При цьому позивач вважає, що Державна міграційна служба України не вчинила всіх необхідних дій для детального встановлення причин та підстав оформлення позивачем документів для вирішення питання щодо визнання його в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з підстав, викладених в позовній заяві та наданих до неї документах, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів в письмових запереченнях на позов вказав, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію в країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Суд, на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства здійснював розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши надані суду документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 народився в Білорусії, в м. Могильов, за національністю - циган, за віросповіданням - християнин. Республіку Білорусь залишив 01.09.2015 року, виїхавши легально (безвізовий режим) автомобілем через Смоленськ, Москву, Білгород, Харків, Полтава, Київ.

На територію України позивач прибув нелегально 01.09.2015 року, пішки. Документ, який посвідчує особу, - військовий білет, права. До міграційних служб України та інших країн не звертався.

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.10.2015 року №370.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, 11.01.2016 року управлінням у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок, яким рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про визнання біженцем в Україні громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, як особу, яка має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками національності.

Далі особова справа громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 була направлена до Державної міграційної служби України.

За результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2, Державною міграційною службою України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту від 16.02.2016 року, яким прийнято рішення про відмову громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

На підставі викладеного, рішенням Державної міграційної служби України №66-16 від 17.02.2016 року відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2, внаслідок чого Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві винесене повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2016 року №45, яке отримане позивачем 17.03.2016 року.

Позивач, вважаючи рішення №66-16 від 17.02.2016 року про відмову у визнанні громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідачів про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 під час звернення до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив, що в країні походження знаходиться під дискреційним переслідуванням за етнічною ознакою. В 2010 році проти нього було відкрито кримінальна справа. ОСОБА_2 перебував під слідством 2,5 роки. Позивач стверджує, що протягом часу арешту, він піддавався жорстокому поводженню з боку представників провладних структур. Октябрським судом міста Могильов, позивач був виправданий.

Як вбачається з матеріалів співбесід, позивач зазначив, що не може повернутись до країни походження, оскільки його буде ув'язнено та будуть продовжуватись переслідування, так як він циган за етнічним походженням.

З наявної в матеріалах справи копії вироку Октябрського суду міста Могильова вбачається, що підставою арешту в межах кримінального провадження була підозра за вчинення злочину пов'язаного з незаконним обігом наркотичних речовин, а не належністю заявника до певної етнічної групи.

Окрім зазначеного, суд звертає увагу, що вищезазначеним рішенням позивачу повернуто майно та кошти, на які було накладено арешт в межах кримінального провадження.

Таким чином, суд не бере до уваги кримінальне провадження як підставу для переслідування позивача за національною ознакою.

Також, під час співбесід, оформлених протоколами від 30.10.2015 року та 25.11.2015 року, позивачем повідомлено, що його родину та друзів постійно переслідували через належність до циган.

Проте, у позивача відсутні документальні підтвердження того, що останній підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні.

Як вбачається з протоколу співбесіди, позивач наголошував, що в Білорусії цигани піддаються постійним переслідуванням.

Проте суд звертає увагу, що упередженне ставлення стосовно ромів існує не лише в Республіці Білорусь, воно є загальноєвропейською проблемою. Адже як свідчать відкриті інформаційні джерела, утиски осіб ромської/циганської національності існують не лише на території пострадянських країн, а й в країнах з розвиненою демократією.

Водночас, варто зазначити, що влада Республіки Білорусь не відмежовується від вимагання вирішувати проблеми циган, зокрема у регіонах їх компактного проживання. Так, у Республіці Білорусь за участі громадських циганських організацій та органів місцевої влади розробляється програма соціальної інтеграції циганського населення, сферами дії якої є освіта, працевлаштування, соціальне забезпечення та культура. (АДРЕСА_1).

Враховуючи викладене, не має підстав вважати, що переслідування за ознакою належності до певної національності у будь-якій країні може стосуватися однієї особи або групи осіб, тоді як інші представники цієї національності таких переслідувань не "відчувають". Тому твердження позивача про переслідування за ознакою національності є його суб'єктивним припущенням.

Окрім зазначеного, суд наголошує, що позивач не зазначає про переслідування на території країни походження за ознаками віросповідання, належності до певної соціальної групи чи інші політичні погляди.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що з листа Робочого апарату Укрбюро Інтерполу від 03.02.2016 року №688/16/С83/1952/FF10/A3/1 вбачається, що станом на 02.02.2016 року позивач не значиться у міжнародному розшуку, тобто кримінальне переслідування заявника зі сторони країни походження відсутнє.

Вказане дає підстави зробити висновок, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, яке визначене в Конвенції про статус біженців 1951 року та в Протоколі щодо статусу біженців 1967 року, де чітко передбачено, що особа повинна потребувати захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

З огляду на встановлені по справі обставини, суд погоджується з позицією відповідача про недоведеність того факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи встановлені по справі обставини та перелічені правові норми, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваного позивачем рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2016 року № 66-16 про відмову у визнанні громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відсутність обґрунтованих і законних підстав для його скасування.

З урахуванням наведеного вище, позовні вимоги про зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву про визнання позивача біженцем є похідними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова