Справа № 826/16221/15
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2016-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

21 вересня 2016 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Межевича М.В., Сорочко Є.О.

за участю секретаря Генчмазлумо І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юджин" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юджин" до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Юджин", звернулось до суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.07.2015 року №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого на рахунок платника у банку (р.23.2) з податку на додану вартість у розмірі 97 677,00 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 48 838,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2016 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Юджин" подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги адміністративного позову в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно зі ч. 1 п. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 статі 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідачем за період з 09.04.2015 року по 17.04.2015 року було проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Юджин" з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника за лютий 2015 року.

Перевіркою було встановлено порушення позивачем вимог: п.44.1 ст. 44, п.198.3, п.198.6 ст.198, п. 200.4 ст.200, п. 201.1, п. 201.2, п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку (р.23.2) за лютий 2015 р. у розмірі 97 677,00 грн. та суми залишку від'ємного значення попередніх звітних (податкових) періодів, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку (р.30) за лютий 2015 р. у розмірі 288 192,00 грн.

За результатами перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 08.05.2015 року №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 288192,00 грн.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки та податковим повідомленням-рішення, позивачем подано скаргу до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

За результатами розгляду первинної скарги позивача було прийнято, рішення про результати розгляду первинної скарги від 17.07.2015 р. № 10989/10/26-15-10-06, на підставі якого Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 28.07.2015 року № позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого на рахунок платника у банку (р.23.2) з податку на додану вартість у розмірі 97 677,00 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 48 838,00 грн.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки спірні операції не підтверджено належним чином відповідними документами та носять безтоварний характер.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було подано податкову декларацію з податку на додану вартість за лютий 2015 року (реєстраційний номер від 20.03.2015 р.), в якій задекларовано суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку (р.23.2) за лютий 2015 р. у розмірі 97 677,00 грн.

Вказану суму бюджетного відшкодування за лютий 2015 року було сформовано за рахунок здійсненої позивачем передоплати за матеріали ТОВ "Стокман Констракшн" згідно договору поставки від 12.02.2015 р. № 01/02, відповідно до платіжних доручень від 16.02.2015 р. №95, №96, №97 на загальну суму податку на додану вартість 100 296,67 грн.

Згідно п. 200.1 ст. 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.2 ст. 200 ПК України, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Згідно п. 200.3 ст. 200 ПК України, при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.4 ст. 200 ПК України, якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг;

б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

При цьому платники податку, які мають право на отримання бюджетного відшкодування та прийняли рішення про повернення суми бюджетного відшкодування на рахунок у банку (заповнено рядок 23.1 декларації 0110), подають до декларації 0110 (Д4) (додаток 4).

Залишок від'ємного значення (для декларації 0110 - після бюджетного відшкодування) включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (відображається у рядку 24 декларації поточного звітного (податкового) періоду та переноситься до рядка 21.2 декларації наступного звітного (податкового) періоду).

Отже, від'ємне значення суми ПДВ виникає у разі, коли податковий кредит платника більший за податкове зобов'язання, тобто платник податку придбав більше робіт/товарів/послуг ніж продав протягом звітного (податкового) періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

При цьому, виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, Податковим кодексом України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також слідує й те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Таким чином, як випливає з визначень даних термінів, господарська операція є дія або подія, яка викликає зміни в структурі ресурсів, контрольованих підприємством, у результаті минулих подій, виконання яких, як очікується, призведе до отримання економічних вигод у майбутньому, та зобов'язань, у власному капіталі підприємства.

Так, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам необхідно з'ясувати, зокрема:

- рух активів у процесі здійснення господарської операції. При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

- установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції. Зокрема, встановити статус постачальника товарів (послуг), придбання яких є підставою для формування податкового кредиту та/або сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.

- установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. В обов'язковому порядку необхідно дослідити наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Так, судом першої інстанції встановлено, що між позивачем (покупець) та ТОВ "Стокман Констракшн" (постачальник) було укладено договір від 12.02.2015 р. № 01/02.

Згідно матеріалів справи, позивач отримав від ТОВ "Стокман Констракшн" видаткову накладну № 21 від 25.03.2015 р.

Оплата підтверджена платіжним дорученнями від 16.02.2015 р. №95, №96, № 97 на загальну суму 601 780,05 грн.

Відповідно до п.1.1 та п. 1.2 даного договору постачальник зобов'язується поставити у власність покупця матеріали та обладнання, зазначені у специфікації №1, що є додатком до цього договору та є його невід'ємною частиною.

Відповідно до специфікації №1, яка є додатком до договору №01/02 від 10.02.2015 р. позивач замовив у ТОВ "Стокман Констракшн" матеріали та обладнання для об'єкта: реконструкція будівлі готелю "Спорт" по вул. Великій Васильківській, 55 у Печерському районі м. Києва.

Разом з тим, позивачем в порушення вимог п.1.1. договору від 12.02.2015 р. № 01/02 не надано документів, які б свідчили коли саме, ким та в якому місці здійснювався прийом-передача товару, наприклад, довіреностей на отримання товару, документів щодо зберігання товарів, документів виробників товару, які засвідчують виконання ними гарантійних зобов'язань та визначають гарантійні терміни на поставлений товар/обладнання тощо.

Згідно п. 1.3. договору кількість, асортимент товару, розгорнута номенклатура товару вказується в рахунку-фактурі постачальника.

В порушення вимог даного пункту позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції рахунків-фактур щодо кількості та асортименту товару.

Відповідно до п.2.1 договору загальна ціна товару становить 2 418 664,36 грн., в тому числі податок на додану вартість у сумі 403 110,73 грн.

Згідно п. 3.1 договору строки поставки товару визначено 22.08.2014 р.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні додаткові угоди чи доповнення до договору щодо визначення іншого строку поставки, так як даний строк незрозумілий.

Відповідно до п. 3.3 договору поставка товару здійснюється автомобільним транспортом за рахунок постачальника, при цьому вид транспорту та перевізник визначається постачальником. До вартості товару включається вартість його перевезення до місця поставки, як визначено п. 1.5 даного договору.

В порушення п.3.3. договору поставки від 12.02.2015 р. № 01/02 позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, документів на підтвердження перевезення товару.

Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. № 363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 р. за № 128/2568 визначено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Пунктом 11.1 Правил № 363 встановлено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Разом з тим, позивачем на підтвердження перевезення товару не було надано жодних документів (наприклад, подорожні листи, довіреності тощо), які б свідчили коли, ким, звідки, куди, яким транспортом тощо здійснювалась поставка товарів за договором від 12.02.2015 р. № 01/02.

Згідно п. 3.4 договору Товар передається від продавця покупцю на підставі наступних документів: видаткова накладна; товарно-транспортна накладна, або інший документ, що підтверджує факт поставки товару в місце поставки та регламентований законодавством України (за наявності); документи виробників товару, які засвідчують виконання ними гарантійних зобов'язань та визначають гарантійні терміни на поставлений товар; акт приймання-передачі товару.

Як було вказано вище, та вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не було дотримано вимоги даного пункту договору та не надано суду жодного документу на підтвердження реальності спірного договору.

Датою поставки товару є дата підписаного та скріпленого печатками сторін Акту приймання-передачі товару (п. 3.5).

Однак, в матеріалах справи відсутні акти приймання-передачі товару.

Матеріали справи свідчать, що позивачем надано лише копію договору поставки (а.с.43-46), специфікацію №1 (а.с.47-48), видаткову накладну від 21.05.2015 р. (42), копії платіжних доручень (а.с.49-51), виписку по рахунку (а.с.52) та копію податкової декларації за лютий 2015 року (а.с.53-54).

Будь-яких інших документів на підтвердження фактичного виконання робіт позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні в матеріалах справи документи не підтверджують фактичне виконання умов договору поставки від 12.02.2015 р. № 01/02 та фактичного отримання товарів.

В порушення ст.71 КАС України позивачем не надано доказів на підтвердження товарності та реальності господарських операцій, в той же час, відповідачем доведено безтоварність спірних угод.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позивачем не надано жодного документу, чиї саме матеріали використовувались, робочої документації, також не надано суду товарно-транспортних накладних на перевезення товару.

Також, як вірно вказує суд першої інстанції, позивачем не надано листування з контрагентами, не конкретизовано засобів передачі інформації та матеріалів, необхідних для надання послуг та виконання робіт.

Крім того, позивачем не надано копій перепусток довіреностей на отримання товарів, не надано доказів подальшого використання у господарській діяльності тощо.

Тобто, з наявних документів неможливо перевірити обставини стосовно ходу виконання робіт за договором поставку укладеними позивачем зі спірним контрагентом.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, що відповідач взагалі, на думку позивача, не мав права проводити перевірку, а тому і рішення, за його результатами підлягає скасуванню, колегія суддів не приймає до уваги, так як відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанова від 24 грудня 2010 року) платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Відтак, з огляду на наведене, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки.

В іншому разі в задоволенні відповідних позовів має бути відмовлено, оскільки правові наслідки оскаржуваних дій за таких обставин є вичерпаними, а отже, задоволення позову не може призвести до відновлення порушених прав платника податків, оскільки після проведення перевірки права платника податків порушують лише наслідки проведення відповідної перевірки.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що наявні в матеріалах справи документи не є достатнім документальним і фактичним підтвердженням отримання товару і не дає можливість дійти переконливого висновку про фактичне проведення господарських операцій.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень суд перевіряє чи вчинені вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією і законами України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що при винесені оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та в ході перевірки повноваження державної податкової інспекції використовувалися з тією метою, з якою вони надані; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та вчинення дії; неупереджено; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

При цьому апеляційна скарга не містить інших посилання на обставини, передбачені статтями 202 - 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юджин" - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: М.В. Межевич

Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлено 21 вересня 2016 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Межевич М.В.

Сорочко Є.О.