Справа № 826/5917/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

16 вересня 2016 року № 826/5917/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомуповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни
довідділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві
провизнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови від 22.03.2016 ВП №50562738,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» Славкіна Марина Анатоліївна звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, в якому просить:

- визнати протиправними дії відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві щодо відкриття виконавчого провадження при примусовому виконанні виконавчого листа Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №807/1445/15;

- визнати протиправною та скасувати постанову відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві від 22.03.2016 про відкриття виконавчого провадження №50562738.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у виконавчому листі, який є предметом виконання у виконавчому провадженні №50562738, в якості ідентифікаційного коду боржника зазначено код публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк», ліцензія якого відкликана рішенням Національного банку України, що, за твердженнями позивача, є підставою для закінчення вказаного виконавчого провадження на підставі положень пункту 3-1 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Також, позивачем наголошено, що останнім отримано оскаржувану постанову вже після завершення строку, встановленого для добровільного виконання рішення, а відомості про набрання ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.02.2016 у справі №807/1445/15 законної сили у позивача відсутні, оскільки останнім подано апеляційну скаргу на вказане рішення суду.

Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, заперечень проти позову не надав, з огляду на що розгляд справи №826/5917/16 здійснено у порядку письмового провадження на підставі положень частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Урбаном Д.Д. за результатами розгляду заяви стягувача про примусове виконання виконавчого листа №807/1445/15, виданого 11.03.2016 Закарпатським окружним адміністративним судом про стягнення судового збору в сумі 146,16 грн., винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.03.2016 (ВП №50562738), якою, зокрема, визначено боржнику самостійно виконати вказаний виконавчий документ протягом семи днів з моменту винесення даної постанови.

Вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Приписами частини першої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

При цьому, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом (частина перша статті 17 Закону України «Про виконавче провадження»).

У силу пункту 1 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Згідно з частиною першою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (частина друга статті 25 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому, у відповідності до пункту 3 частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі, зокрема, зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, в якості боржника у виконавчому провадженні №50562738 виступає уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіна Марина Анатоліївна, адреса: місто Київ, вулиця Івана Дубового, 18, .

У свою чергу, за твердженням позивача, зазначення коду ЄДРПОУ боржника у вказаному виконавчому провадженні - 19017842 - вказує на те, що боржником виступає публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» («ВіЕйбі Банк»), ліцензія якого, у відповідності до постанови правління Національного банку України від 19.03.2015 №188, відкликана, на підставі чого виконавче провадження підлягає закінченню, згідно з пунктом 3-1 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, у відповідності до інформації з Єдиного державного реєстру, належить публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський акціонерний банк» («ВіЕйбі Банк»).

Приписами пункту 3-1 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

Водночас, у відповідності до частини шостої статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду (частина перша статті 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

При цьому, з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку (пункт 1 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» Славкіна Марина Анатоліївна, яка призначена виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з дня початку процедури ліквідації банку виконує функції керівника банку. Тобто, фактично позивач (уповноважена особа) у спірних правовідносинах діє як виконавчий орган банку.

Відтак, зазначення у виконавчому документі та, відповідно, в оскаржуваній постанові про відкриття виконавчого провадження коду ЄДРПОУ, належного публічному акціонерному товариству «ВіЕйБі Банк», відповідає наведеним законодавчим приписам.

Разом з тим, боржником у розглядуваному виконавчому провадженні є саме уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» Славкіна Марина Анатоліївна, а не безпосередньо банк, ліцензія якого відкликана, а тому застосування у спірних правовідносинах положень пункту 3-1 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та закінчення виконавчого провадження не відповідає конституційному принципу обов'язковості судового рішення, оскільки спори щодо включення осіб до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, виникають лише після введення тимчасової адміністрації та/або ліквідації банку, запровадження яких і забезпечення подальшої діяльності банку покладено на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та уповноважених осіб.

Також, суд звертає увагу, що позивач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» Славкіна Марина Анатоліївна, - звертаючись до суду з вказаним позовом, власний підпис погасила печаткою публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк», що свідчить про власне ототожнення уповноваженої особи з керівником вказаного банку.

Щодо тверджень позивача про несвоєчасне отримання ним оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.03.2016 суд зазначає про таке.

Згідно з частиною п'ятою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі (частина перша статті 31 Закону України «Про виконавче провадження»).

За наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладання провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам (частина перша статті 35 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таким чином, якщо позивач, як стягувач у вказаному виконавчому провадженні, був несвоєчасно повідомлений про відкриття виконавчого провадження, останній наділений правом на звернення до державного виконавця із заявою про відкладення виконавчих дій у порядку, передбаченому частиною першою статті 35 Закону України «Про виконавче провадження». Водночас, суд звертає увагу, що така несвоєчасність не впливає на факт правомірності оскаржуваної постанови.

Також, слід зазначити, що ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.02.2016 у справі №807/1445/15, на виконання якої видано виконавчий лист, який є предметом виконання у розглядуваному виконавчому провадженні, у відповідності до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, набрала законної сили 10.06.2016, з урахуванням того, що вказана ухвала залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2016.

У той же час, приписами частини першої статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

З огляду на викладене вбачається, що виконавчий документ видається судом виключно за наслідками набрання відповідним рішенням законної сили (крім тих, які підлягають негайному виконанню).

При цьому, положеннями Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця не покладено обов'язку щодо перевірки подання боржником апеляційної скарги на відповідне рішення.

Натомість, у відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають, зокрема, право подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено факту звернення позивача, як боржника у виконавчому провадженні, з відповідним клопотанням, в якому б повідомлялось про подання останнім апеляційної скарги та рішення, яке підлягає примусовому виконанню у межах виконавчого провадження №50562738.

Крім того, суд додатково звертає увагу, що ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2016 ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.02.2016 у справі №807/1445/15 залишена без змін, відтак, факт звернення позивача з вказаною апеляційною скаргою не змінив встановлених у даній справі обставин.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про безпідставність тверджень позивача, покладених в основу заявлених позовних вимог, відтак, останні є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.