Справа № 826/7909/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

06 вересня 2016 року 14:07 № 826/7909/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мар`янченко Д.А.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Грома А.М.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:
З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення коштів, мотивуючи позовні вимоги тим, що станом на момент звернення до суду право позивача на отримання у повному обсязі речового забезпечення чи компетенції вартості цього забезпечення порушено відповідачем.

У позовній заяві позивач просить суд: стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 21842 гривні 52 копійки як компенсацію за неотримане речове майно.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що відсутні правові підстави для виплати грошової компенсації замість не отриманого речового майна для осіб, звільнених з військової служби, а пункт 27 Положення, затвердженого постановою КМУ від 28.10.2004 року №1444 застосуванню не підлягає, оскільки він суперечить ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши думку позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 30.07.2012 року по 17.12.2015 року ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді заступника начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

На підставі наказу Міністерства оборони України №931 від 19.11.2015 року відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті, полковника ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у запас за пунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Даний наказ прийнято на підставі рапорту позивача від 30.10.2015 року.

15.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України із рапортом щодо вжиття невідкладних заходів щодо забезпечення моїх конституційних прав та свобод в частині проведення розрахунків по виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно згідно довідки №79 від 26.10.2015 року в сумі 21824,52 грн.

З витягу з наказу Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) №353 від 17.12.2015 року вбачається, що звільненого з військової служби у запас за п. «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) позивача слід вважати таким, що 17.12.2015 року справи та посаду здав. З 17.12.2015 року виключено зі списків особового складу Центру та направити для зарахування на військовий облік до Пирятинського районного військового комісаріату Полтавської області.

Водночас, позивач зазначає, що станом на момент звернення з даним позовом до суду відповідачем не виплачено грошову суму як компенсацію за неотримане речове майно згідно №79 від 26.10.2015 року, що і зумовило звернення позивача з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ).

Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст. 1 Закону №2011-ХІІ в редакції станом на момент виникнення правовідносин).

Частиною 1 ст. 91 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Позивач в позовній заяві посилається на п. 27 Постанови Кабінету Міністрів України №1444 від 28.10.2004 року «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час» як на підставу для виплати відповідачем суми грошової компенсації за неотримане речове майно.

Так, відповідно до вказаного п. 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого Постановою КМУ №1444, військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи витягах з наказу Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) №353 від 17.12.2015 року, один із них містить вказівку щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 21824,52 грн.

Водночас, як повідомив представник в наданих до суду письмових запереченнях та в судовому засіданні, наявний у Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України оригінал наказу №353 від 17.12.2015 року не містить жодних посилань щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 21824,52 грн.

Вказаний оригінал досліджено судом в судовому засіданні.

При цьому, оригінал наказу, на який посилається позивач як на підставу виплати зазначеної грошової компенсації, був наявний та зберігався у ОСОБА_1 , що дає підстави для сумнівів щодо добросовісності намірів позивача.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до п.2.3.22.2 наказу Міністерства оборони України від 21.11.2012 року №777 «Про затвердження Інструкції з діловодства в Міністерстві оборони України та генеральному штабі Збройних Сил України» копія службового документу повинна відповідати оригіналу.

В той же час, представник відповідача зазначив, що оригінал наказу начальника Центру від 17.12.2015 року №353 (по стройовій частині) зберігається в томі 10 справи №4 у відділенні персоналу загального відділу Центру. При цьому, позивачем не спростовано наведеного.

Крім того, суд зазначає, що в постанові №21-79а15 від 31.03.2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію щодо відсутності підстав для виплати грошової компенсації замість не отриманого речового майна для осіб звільнених з військової служби, а відтак пункт 27 Положення №1444 застосуванню не підлягає, оскільки суперечить нормам Закону № 2011-XII.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2013 року (№ 21-38а13).

Відповідно до ч. 1 ст. 2442 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки належних та допустимих доказів щодо законних підстав для виплати грошової компенсації за не отримане речове майно у розмірі 21824,52 грн. позивачем не надано.

При цьому, наведені позивачем доводи позивача спростовано представником відповідача в ході судового розгляду справи.

Згідно п.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 94 КАС України підстави для присудження понесених позивачем судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов