Справа № 813/1491/16
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року м. Львів № 813/1491/16

17 год. 10 хв.

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Клименко О.М., за участю секретаря судового засідання Дорош Х.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2;

відповідача: представник ОСОБА_3;

третьої особи: представник не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Профспілковий комітет Львівської обласної ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити дії, стягнення коштів та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Профспілковий комітет Львівської обласної ради, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати Розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про звільнення ОСОБА_1» № 243-к від 29 березня 2016 року та поновити ОСОБА_1 на роботі у виконавчому апараті Львівської обласної ради з « 30» березня 2016 року;

- визнати протиправним та скасувати Розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про попередження працівників виконавчого апарату Львівської обласної ради щодо можливого вивільнення» № 36-к від 11 січня 2016 року;

- визнати протиправним та скасувати Розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про ОСОБА_1» № 197-к від 04 березня 2016 року;

- стягнути з Львівської обласної ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з « 30» березня 2016 року по « 05» липня 2016 року у сумі 12000 гривень 00 копійок;

- визнати протиправною дискримінацію та стягнути з Львівської обласної ради на користь позивача недоотриману премію до Дня місцевого самоврядування у розмірі 4500 гривень 00 копійок;

- визнати протиправною бездіяльність Львівської обласної ради щодо ненадання позивачу відпустки на 12 днів з « 22» лютого 2016 року;

- визнати протиправною бездіяльність Львівської обласної ради щодо ненадання позивачу допомоги на оздоровлення за 2016 рік,

- визнати протиправною бездіяльність Львівської обласної ради щодо ненадання позивачу допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік;

- зобов'язати Львівську обласну раду нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за 2016 рік;

- зобов'язати Львівську обласну раду нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік;

- стягнути з Львівської обласної ради компенсацію моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що Розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про звільнення ОСОБА_1» № 243-к від 29 березня 2016 року щодо його звільнення із займаної посади суперечить вимогам закону та істотно порушує його права, передбачені Конституцією та законами України, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.

Позивач вважає, що вказане розпорядження, а також розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про попередження працівників виконавчого апарату Львівської обласної ради щодо можливого вивільнення» № 36-к від 11 січня 2016 року та розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про ОСОБА_1» № 197-к від 04 березня 2016 року є протиправними, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі, оскільки у відповідності до статті 49-2 Кодексу законів про працю України відповідачем порушено процедуру вивільнення працівника, зокрема, при вивільненні від займаної посади йому не було запропоновано усі вакантні посади станом на момент вивільнення. Також вказує на те, що розпорядження про звільнення з посади прийнято з пропуском місячного терміну після отримання згоди профспілкового органу на звільнення працівника.

Тому просить розпорядження про своє звільнення визнати протиправним та скасувати, поновити на роботі та стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того, вказує на протиправність недоплати позивачу премії до Дня місцевого самоврядування у розмірі 4500,00 грн., а також на протиправну бездіяльність відповідача щодо ненадання позивачу відпустки на 12 днів з « 22» лютого 2016 року, щодо ненадання позивачу допомоги на оздоровлення за 2016 рік та допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік. Також зазначає, що протиправними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 15000 грн.

Позовні вимоги позивач та його представник в судовому засіданні підтримали, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові. Просили позов задовольнити у повному обсязі.

Позиція відповідача викладена в письмових запереченнях на адміністративний позов, де вказано, що відповідачем при звільненні позивача були дотримано вимог Кодексу законів про працю України. Зазначає, що у зв'язку зі зміною структури та чисельності виконавчого апарату Львівської обласної ради 11.01.2016 року позивача було попереджено про його вивільнення відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а 19.02.2016 року отримано дозвіл профспілкового комітету Львівської обласної ради на звільнення позивача із займаної посади. Крім того, розпорядженням Голови Львівської обласної ради «Про ОСОБА_1» № 197-к від 04 березня 2016 року позивачу було запропоновано посаду радника відділу з питань звернень громадян та надання допомоги учасникам АТО на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_7, однак позивач від пропозиції відмовився. Стосовно вимоги про стягнення недоотриманої премії зазначив, що надання та визначення розміру премії є правом, а не обов'язком керівника органу місцевого самоврядування з урахуванням результатів роботи працівника. Щодо вимог про ненадання відпустки на 12 днів з « 22» лютого 2016 року та допомоги на оздоровлення відповідач вказав, що позивач з 22.02.2016 року перебував на амбулаторному лікуванні, відтак, вказана відпустка була перенесена, а допомога не надавалась відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки». Стосовно вимог про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік зазначив, що з заявою про надання такої допомоги позивач звернувся 29.03.2016 року. Оскільки відповідно до розпорядження № 243-к позивача звільнено з посади 29 березня 2016 року, підстав для нарахування та виплати допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік немає. Щодо відшкодування моральної шкоди звернув увагу, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування заподіяння такої шкоди та обґрунтування її розміру.

В судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив з мотивів, наведених в письмових запереченнях, просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа - Профспілковий комітет Львівської обласної ради подала заперечення проти позову, у яких зазначила про те, що Профспілковий комітет Львівської обласної ради, надаючи згоду на звільнення позивача з посади, діяв виключно в межах чинного законодавства України, а звільнення позивача з посади повністю відповідає вимогам Кодексу законів про працю України. Крім того зазначила, що на засіданні Профспілкового комітету його головою було запропоновано позивачу подати свою кандидатуру на відповідну посаду в комунальне підприємство Львівської обласної ради «Доля», однак позивач від пропозиції відмовився.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений.

Суд заслухав пояснення позивача, представників сторін, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Львівській обласній раді з 26.04.2006 року, а з 23.12.2014 року на посаді радника відділу з питань екології та природокористування управління природних ресурсів та адміністративно-територіального устрою Львівської обласної ради, що підтверджується записом в трудовій книжці.

08.12.2015 року рішенням сесії Львівської обласної ради затверджено нову структуру виконавчого апарату, відповідно до якої чисельність працівників апарату підлягає скороченню.

11.01.2016 року позивача ознайомлено з Розпорядженням Голови Львівської обласної ради «Про попередження працівників виконавчого апарату Львівської обласної ради щодо можливого вивільнення» № 36-к від 11 січня 2016 року, зокрема з попередженням про вивільнення, у зв'язку із скороченням чисельності та зміною в організації праці.

19.02.2016 року Профспілковий комітет Львівської обласної ради розглянув подання голови Львівської обласної ради про звільнення працівників та надав згоду на звільнення позивача з посади радника відділу з питань екології та природокористування управління природних ресурсів та адміністративно-територіального устрою Львівської обласної ради.

Розпорядженням Голови Львівської обласної ради «Про ОСОБА_1» № 197-к від 04 березня 2016 року позивачу запропоновано посаду радника відділу з питань звернень громадян та надання допомоги учасникам АТО на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_7.

Із урахуванням положень ст. 42 КЗпП України ОСОБА_1 відмовилась від переведення на запропоновану посаду, що підтверджується підписом у розпорядженні № 197-к.

29.03.2016 року розпорядженням Голови Львівської обласної ради «Про звільнення ОСОБА_1» № 243-к позивача звільнено з посади радника відділу з питань екології та природокористування управління природних ресурсів та адміністративно-територіального устрою Львівської обласної ради у зв'язку зі скороченням чисельності та зміною в організації праці згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України з 29.03.2016 року.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України та Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова N 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Таку ж правову позицію підтримав Верховний Суд України в постанові від 10 березня 2015 року у справі № 21-52а15.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України.

Аналогічна правова викладена в ухвалі Верховного Суду України від 04.08.2010 року у справі № 6-8884св10.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Львівської обласної ради № 1392 від 07.07.2015 року чисельність виконавчого апарату Львівської обласної ради становила 77 штатних одиниць. Рішенням № 14 І сесії VII скликання Львівської обласної ради визначено чисельність виконавчого апарату Львівської обласної ради в кількості 49 штатних одиниць, затверджено структуру виконавчого апарату Львівської обласної ради та визнано таким, що втратило чинність, рішення обласної ради № 1392 від 07.07.2015 року. Вказане свідчить про те, що у відповідача мали місце зміни в організації праці та скорочення чисельності та штату працівників.

Суд зазначає, що звільнивши позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідачем не було виконано вимоги законодавства щодо його працевлаштування на вакантній посаді відповідно до нового штатного розпису. Львівська обласна рада одночасно з попередженням про звільнення, зобов'язана була запропонувати позивачу всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто повинна була вжити заходи до переведення позивача за його згодою на іншу роботу.

Як вже зазначалось вище, 11.01.2016 року позивача попереджено про майбутнє вивільнення за два місяці, однак. 04 березня 2016 року позивачу запропоновано посаду радника відділу з питань звернень громадян та надання допомоги учасникам АТО на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_7. Також, 19.02.2016 року на засіданні Профспілкового комітету його головою було запропоновано позивачу подати свою кандидатуру на відповідну посаду в комунальне підприємство Львівської обласної ради «Доля».

В той же час, відповідно до інформації викладеної в листі відповідача від 18.04.2016 року (т. 1, а. с. 43-44) у виконавчому апараті Львівської обласної ради станом на 11.01.2016 року були наявні інші вакантні посади крім тої, яка була запропонована позивачу.

Суд зазначає, що пропозиція позивачу подати кандидатуру на відповідну посаду в комунальне підприємство Львівської обласної ради «Доля» не є пропозицією іншої роботи в розумінні ст. 49-2 КЗпП України, оскільки інша робота повинна бути запропонована на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, позивачу запропоновано лише одну вакантну посаду радника відділу з питань звернень громадян та надання допомоги учасникам АТО на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_7, при цьому відповідачем не запропоновано ОСОБА_1 жодної іншої вакантної посади, що теж є безспірним та не заперечується відповідачем.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази неможливості переведення позивача, за його згодою, на іншу роботу, крім запропонованої посади.

Отже, суд вважає, що за таких обставин позивач був звільнений з посади без дотриманням вимог статей 40 та 49-2 КЗпП України.

Стосовно твердження позивача про те, що розпорядження про звільнення з посади прийнято з пропуском місячного терміну після отримання згоди профспілкового органу на звільнення працівника, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 41 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі - Закон № 1045-XIV) та частини третьої статті 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини сьомої зазначеної статті рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування такої відмови, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника).

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Судом встановлено, що рішення Профспілкового комітету Львівської обласної ради про надання згоди на звільнення позивача з посади від 19.02.2016 року направлено відповідачу листом від 23.02.2016 року та отримано відповідачем в той же день (т. 1, а. с. 46-49). Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія листка непрацездатності (т. 1, а. с. 143), відповідно до якого позивач перебував на амбулаторному лікуванні з 09.03.2016 року по 28.03.2016 року. Позивача звільнено з посади 29.03.2016 року, тобто в перший робочий день після закінчення лікування. Вказане свідчить про безпідставність твердження позивача про пропуск місячного терміну після отримання згоди профспілкового органу на звільнення працівника та не враховується судом при оцінці правомірності спірного розпорядження про звільнення позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про звільнення ОСОБА_1» № 243-к від 29.03.2016 року у відповідності до вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності свого рішення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про звільнення ОСОБА_1» № 243-к від 29.03.2016 року.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що порушення процедури звільнення позивача є підставою для поновлення його на державній службі та підставою для стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

У відповідності до довідки про заробітну плату № 01-вих-105 від 25.05.2016 року (т. 1, а. с. 87) середньомісячний заробіток позивача становить 3484,04 грн., середньоденний - 178,66 грн.

Визначаючи розмір середнього заробітку, втраченого позивачем у зв'язку із вимушеним прогулом, суд виходить із того, що період вимушеного прогулу позивача з 30.03.2016 року по 15.09.2016 року становить 116 днів, отже стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток в сумі 20724,56 грн. (178,66 грн. х 116 днів = 20724,56 грн.). Вказану суму коштів слід стягнути з Львівської обласної ради.

Відповідно до ст. 256 КАС України, постанова суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, підлягає до негайного виконання.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 3484,04 грн. підлягає негайному виконанню.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними та скасування Розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про попередження працівників виконавчого апарату Львівської обласної ради щодо можливого вивільнення» № 36-к від 11 січня 2016 року та Розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про ОСОБА_1» № 197-к від 04 березня 2016 року судом встановлено, що такі прийнято на виконання вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України. Позивачем не наведено жодної обставини та не надано жодного доказу протиправності вказаних розпоряджень. Відтак, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 71 КАС України, суд дійшов висновку про безпідставність зазначених позовних вимог, а у задоволенні адміністративного позову у цій частині слід відмовити.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправною дискримінації та стягнення з Львівської обласної ради на користь позивача недоотриманої премії до Дня місцевого самоврядування у розмірі 4500,00 грн. судом встановлено наступне.

Відповідно до розпорядження голови Львівської обласної ради № 589-к від 17.12.2015 року позивачу до Дня місцевого самоврядування нараховано та виплачено премію в розмірі 2000,00 грн.

Позивач стверджує, що всім іншим працівникам виконавчого апарату Львівської обласної ради виплачено премію в розмірі 6500,00 грн., що є дискримінацією з боку відповідача.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 93 КЗпП України конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно із пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці, надано право здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також до державних і професійних свят та ювілейних дат у 2006 році в межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі відповідного органу, та економії коштів на оплату праці, а починаючи з 1 січня 2007 року - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.

Розпорядженням голови Львівської обласної ради від 26.04.2007 року № 243 затверджено Положення про преміювання працівників виконавчого апарату Львівської обласної ради.

Пунктами 3.1., 3.2., 3.4. цього Положення встановлено, що преміювання проводиться за результатами роботи працівників ради та фактично відпрацьований час. Умовою преміювання є належне виконання працівниками функціональних обов'язків, доручень і завдань керівництва, дотримання трудової та виробничої дисципліни. Остаточне рішення щодо розміру премії за місяць приймає голова обласної ради.

З аналізу наведених норм слідує, що надання премії, в тому числі до дня місцевого самоврядування є правом керівника органу місцевого самоврядування, та відбувається лише у випадку відповідності критеріям та вимогам, встановлених пунктами 3.1.-3.5 Положення про преміювання працівників виконавчого апарату Львівської обласної ради.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства визначено захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Суд зазначає, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Зокрема, у спірних правовідносинах, таким дискреційним повноваженням відповідача є преміювання позивача.

З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією та Законами України віднесені по компетенції цього органу державної влади, відтак, не може зобов'язувати орган державної влади виконати його дискреційне повноваження у певний спосіб.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову в частині позовної вимоги про визнання протиправною дискримінації та стягнення з Львівської обласної ради на користь позивача недоотриманої премії до Дня місцевого самоврядування у розмірі 4500,00 грн.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Львівської обласної ради щодо ненадання позивачу відпустки на 12 днів з « 22» лютого 2016 року та допомоги на оздоровлення за 2016 рік та зобов'язання Львівську обласну раду нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за 2016 рік судом встановлено наступне.

Позивачем до матеріалів справи додано заяву від 10.02.2016 року, у якій позивач просив відповідача надати частину щорічної основної відпустки терміном 12 днів з 22 лютого 2016 року та матеріальну допомогу на оздоровлення (т. 1, а. с. 164).

В судовому засіданні в якості свідків було допитано ОСОБА_5 - керуючого справами Львівської обласної ради, та ОСОБА_6 - начальника відділу кадрової роботи та нагород Львівської обласної ради, які вказали, що згадана заява позивача про надання відпустки та матеріальної допомоги позивачем належним чином не зареєстрована та відповідачем не розглядалась.

Як слідує зі змісту такої заяви, на ній відсутні докази її реєстрації відповідно до вимог Інструкції з діловодства у Львівській обласній раді, затвердженої розпорядженням Голови Львівської обласної ради № 2-аг від 03.02.2014 року. Тому, суд погоджується з доводами відповідача, що підстави для розгляду заяви від 10.02.2016 року у відповідача були відсутні.

Крім того, позивачем 22.02.2016 року подано відповідачу заяву від 18.02.2016 року, у якій позивач просив відповідача надати частину щорічної основної відпустки терміном 14 днів з 23 лютого 2016 року та матеріальну допомогу на оздоровлення (т. 2, а. с. 45).

Суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

В матеріалах справи міститься копія листка непрацездатності (т. 2, а. с. 46), відповідно до якого позивач перебував на амбулаторному лікуванні з 22.02.2016 року по 26.02.2016 року. Вказані обставини свідчать про те, що станом на момент отримання відповідачем заяви позивача від 18.02.2016 року, позивач перебував на амбулаторному лікуванні, відтак, у відповідача з урахуванням вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» були відсутні правові підстави для надання позивачу відпустки з 23.02.2016 року.

Відповідно до п. п. 3 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

З аналізу наведеної норми слідує, що допомога для оздоровлення може надаватись працівнику лише при наданні щорічної відпустки. Судом встановлено, що щорічна відпустка з 23.02.2016 року позивачу не надавалась у зв'язку з його тимчасовою непрацездатністю, відтак, підстави для надання позивачу допомоги на оздоровлення у відповідача також були відсутні.

Окрім того, 04.04.2016 року відповідачем отримано заяву позивача від 03.03.2016 року про надання щорічної основної відпустки терміном 4 дні з 07.03.2016 року та матеріальної допомоги на оздоровлення (т. 2, а. с. 156), а також заяву позивача від 04.04.2016 року про надання щорічної основної відпустки терміном 1 день на 07.03.2016 року (т. 2, а. с. 50). Допитані в судовому засіданні свідки вказали, що відповідачем розглянуто заяву від 04.04.2016 року та надано позивачу відпустку тривалістю 1 день 07.03.2016 року відповідно до розпорядження Голови Львівської обласної ради № 202-к від 04.03.2016 року (т. 2, а. с. 49). Оскільки у вказаній заяві позивач не просив про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, така допомога йому не надавалась.

З урахуванням наведеного, у задоволенні адміністративного позову в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Львівської обласної ради щодо ненадання позивачу відпустки на 12 днів з « 22» лютого 2016 року та допомоги на оздоровлення за 2016 рік та зобов'язання Львівську обласну раду нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за 2016 рік, слід відмовити.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Львівської обласної ради щодо ненадання позивачу допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік та зобов'язання нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік судом встановлено наступне.

24.03.2016 року позивачем надіслано відповідачу заяву про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Вказану заяву отримано відповідачем 29.03.2016 року, про що свідчить відтиск штампа вхідної кореспонденції на вказаній заяві (т. 2, а. с. 54).

Відповідач стверджує, що оскільки позивача звільнено з посади 29.03.2016 року, підстав для надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у нього не було.

Суд зазначає, що з урахуванням положень статті 116 КЗпП України днем звільнення працівника вважається останній день його роботи. Разом з тим, саме 29 березня 2016 року був останнім днем роботи позивача на посаді радника відділу з питань екології та природокористування управління природних ресурсів та адміністративно-територіального устрою Львівської обласної ради. Відтак, суд дійшов висновку, що у випадку отримання 29.03.2016 року заяви позивача про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань відповідач був зобов'язаний розглянути таку заяву позивача. Оскільки відповідач не вчинив жодних дій щодо розгляду та вирішення заяви позивача від 24.03.2016 року, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Львівської обласної ради щодо не вирішення питання про надання ОСОБА_1 допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідно до заяви від 24.03.2016 року та зобов'язання Львівську обласну раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.03.2016 року про надання допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн. суд враховує наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті.

Питання практики застосування положень законодавства щодо відшкодування моральної шкоди висвітлено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з п. 4 якої позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З врахуванням того, що позивач не надав суду жодних доказів завдання моральної шкоди, зокрема, спричинення моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль, спрямованих на організацію свого життя, суд не вважає покликання позивача про завдання йому під час звільнення моральної шкоди обґрунтованим та дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Відповідно до правил ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень. Оскільки позивачем згідно із квитанцією № 0.0.586080944.1 від 18.07.2016 року сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру про визнання протиправним та скасування розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про звільнення ОСОБА_1» № 243-к від 29.03.2016 року у розмірі 551,20 грн., суд присуджує на користь позивача 551,20 грн. сплаченого судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної ради.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Голови Львівської обласної ради «Про звільнення ОСОБА_1» № 243-к від 29.03.2016 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді радника відділу з питань екології та природокористування управління природних ресурсів та адміністративно-територіального устрою Львівської обласної ради з 30 березня 2016 року.

Стягнути з Львівської обласної ради (вул. Винниченка, 18, м. Львів, 79008, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 79054, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 20724 (двадцять тисяч сімсот двадцять чотири) грн. 56 коп. без урахування сум обов'язкових до сплати податків та внесків.

Визнати протиправною бездіяльність Львівської обласної ради щодо не вирішення питання про надання ОСОБА_1 допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідно до заяви від 24.03.2016 року.

Зобов'язати Львівську обласну раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.03.2016 року про надання допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

В частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 3484 (три тисячі чотириста вісімдесят чотири) грн. 04 коп. постанова суду виконується негайно.

В решті позовних вимог відмовити.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної ради на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 79054, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 20.09.2016 року.

Суддя Клименко О.М.