Справа № 591/3915/16-а
Суддя: Клименко А. Я.
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 591/3915/16-а
Провадження № 2-а/591/423/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Сотник К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за адміністративним позовом

ОСОБА_1 до Сумського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області

про визнання рішення протиправним та зобов»язання вчинити дії -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду і свої вимоги мотивує тим, що йому з 28 вересня 2015 року на виконання рішення суду від 12.04.2016 року, яке набрало чинності з 01.06.2016 року, Пенсійним фондом України призначена пенсія за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру», але пенсія на даний час не виплачується, жодної виплати не було. 14 липня 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про здійснення виплат пенсії проте виплати не відновлено, про що 20.07.2016 року отримав відповідне повідомлення. Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки починаючи з 1 січня 2016 року Сумське об»єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області не мало законних підстав для невиплати призначеної пенсії і такі дії відповідача є грубим порушенням Конституції України, ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чинного законодавства, у тому числі практики Європейського суду з прав людини. Тому просить дії Сумського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо невиплати йому раніше призначеної пенсії визнати протиправними та зобов»язати відповідача відновити з 1 січня 2016 року виплату в повному обсязі раніше призначеної пенсії за вислугу років, та здійснити відповідні виплати.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просить суд позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав посилаючись на відсутність підстав у поновленні виплати позивачу пенсії, просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав:

Відповідно ч. 1ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Встановлено, що позивач перебуває на обліку в Сумському об»єднаному управлінні Пенсійного фонду України Сумської області з 28 вересня 2015 року, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється відповідачем.

Позивач до теперішнього часу працює начальником відділу прокуратури Сумської області.

Як вбачається з наданих суду письмових доказів, 14 липня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років, проте, відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, про що позивачу направлено лист Сумським об»єднаним управлінням Пенсійного фонду України Сумської області № 329/М від 20 липня 2016 року.

Відповідач не поновив позивачу виплату пенсії, пославшись на те, що позивач продовжує працювати на посаді начальника відділу прокуратури Сумської області, а тимчасово, з 1 квітня 2015 по 31 грудня 2016 відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про державний устрій», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України» та деяких інших, пенсії, призначені відповідно до цього закону, не виплачуються.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання пенсійного забезпечення, у тому числі виплати пенсій, прокурорам регулюється спеціальним законом, а саме статтею 86 Закону України «Про прокуратуру».

Станом на 28.09.2015 року, тобто на час призначення пенсії позивачеві, пункт 15 статті 86 Закону «Про прокуратуру» викладено з урахуванням змін, внесених Законом № 213-VIII від 02.03.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у наступній редакції «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:особам, на яких поширюється дія цього Закону, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується; З 1 січня 2016 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування».

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється».

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов»язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, а саме - у Збройних Силах України … прокуратурі….., тощо. Це зазначено в рішеннях Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002.

У Рішенні Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 зазначено, що «Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення у справі за конституційними поданнями Міністерства внутрішніх справ України і Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень частини шостої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини сьомої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 зазначив, що "служба в міліції ….., передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на …..службу в органах прокуратури….

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій осіб зазначених категорій (у тому числі працівників прокуратури), зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

У п. 3.4 рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18.06.2007 року із питань невиплати заробітної плати пенсіонерам зазначено «Конституція України не допускає будь-яких обмежень у правах громадян за ознаками майнового стану, зокрема в залежності від отримання працюючими пенсіонерами заробітної плати».

У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 , від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

У рішенні від 11.10.2005 № 8рп Конституційний суд зазначив, що в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров»я, честь і гідність.

Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов»язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов»язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Тобто позивач на законних підставах передбачав, мав законні сподівання та очікування, що із 1 січня 2016 року буде отримувати, працюючи на посаді в прокуратурі, до свого звільнення крім заробітної плати і пенсію, а отже продовжив працювати отримуючи заробітну плату, яка ненабагато перевищувала розмір пенсії, яку міг би отримувати не працюючи взагалі.

Таким чином, позивач правомірно розраховував та очікував, працюючи, отримувати пенсію з 01 січня 2016 року. Тобто саме за цих умов та гарантій держави, викладених в Законі «Про прокуратуру» він продовжив працю в органах прокуратури.

Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Водночас, у п.29 Закону України від 24.12.2015 № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону України «Про прокуратуру», а саме «У частині п»ятнадцятій статті 86 Закону України «Про прокуратуру»: абзац перший і другий викласти в такій редакції: Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються"; в абзаці четвертому цифри "2016" замінити цифрами "2017";

Цим же Законом внесено і аналогічні зміни в статтю 47 Закону «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», на яку в своїй відповіді посилається відповідач.

Відповідно до статті 58 Конституції України «Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи». Про це ж зазначено і у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Крім того, у Законі від 24.12.2015 року № 911-VIII " Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», а також статті 86 Закону України «Про прокуратуру» та статті 47 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» які регулюють виплату пенсій працюючим пенсіонерам з 1 січня по 31 грудня 2016 року положення щодо невиплати пенсій особам, яким вона призначена до набуття чинності даного Закону - відсутні.

Зважаючи на редакцію змін до вказаних Законів, обмеження щодо виплати пенсій повинні застосовуватися до осіб, яким її призначено після 1 січня 2016 року. Ураховуючи викладене, з 1 січня 2016 року пенсія, особам, яким вона призначена до вказаної дати, відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» повинна виплачуватися у повному, призначеному раніше, обсязі, тобто 60% від отриманої середньої місячної плати.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Щокін проти України» від 14.10.2010 року п.п. 55, 56, 58 Рішення зазначив, що відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Вищевикладених міркувань достатньо, щоб Суд дійшов висновку, що втручання у майнові права заявника було незаконним для цілей статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Водночас відповідачем самостійно на власний розсуд невірно трактовано у відповіді позивачу абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування». Поняття не виплати пенсії з 15 квітня 2015 року до 31 грудня 2016 року не передбачено жодним чинним Законом України. На даний час у редакції ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» відсутні положення, що регулюють обмеження виплати пенсії з 1 квітня 2015. Законом України № 213-VIII від 02.03.2015 року регулювалися суспільні відносини у сфері пенсійного забезпечення передбачені ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 47 «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» у 2015 році. Законом України № 911-VIII від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» - у 2016 році. Законами не вносилися зміни один до одного. Це два різні Закони і вони регулюють суспільні відносини у пенсійних сферах у різні проміжки часу, відносно різного кола осіб, а тому їх не можна об»єднувати і трактувати на власний розсуд, як це зроблено відповідачем, таким чином, що один продовжує дію іншого. Якщо Закон України № 213-VIII від 02.03.2015 року обмежував права позивача щодо отримання пенсії у 2015 році, то Закон № 911-VIII від 24.12.2015 року, як вбачається із наведеного вище, в частині обмеження виплат пенсії, не може застосовуватися до осіб, яким пенсія призначена відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» до 1 січня 2016 року.

Відповідно до статті 41 Основного Закону кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним».

Згідно статті 24 Конституції громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Стаття 43 Конституції гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Відповідно до статті 64 Основного закону України Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України та ст. 21 Загальної декларації прав людини Прийнята і проголошена резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні.

Згідно ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до стаття 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У правовій позиції Конституційного Суду України, висловленій ним у Рішенні від 8.06.2016 року 4-рп/2016 «у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п»ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», Рішенні у справі про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема від 24 червня 1999 року №6рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), Конституційний Суд України наголошує, що ч.2, 3 ст.22 Конституції України закріпила, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі статтею 46 Конституції України це право гарантується загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім»ї цих виплат у визначених законом випадках.

Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об»єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо).

Для окремих категорій громадян пенсійне забезпечення встановлюється іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей умов праці, характеру виконуваної роботи, її складності і значущості, ступеня відповідальності, певних обмежень конституційних прав і свобод.

У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004)».

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов»язків, пов»язаних з ризиком для життя та здоров»я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. А тому протилежні за змістом положення Закону не відповідають також вимогам частини п»ятої статті 17 Конституції України.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2016 від 08.06.2016 зазначив: «Як зазначається в рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12, від 17 листопада 2010 року № (2010)12, кожна держава має забезпечити відповідність статусу і винагороди суддів гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на судові рішення; мають існувати гарантії виплат у зв»язку з відставкою суддів, які мають відповідати попередньому рівню оплати праці суддів.

Таким чином, Конституційний Суд України наголошує, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.

Аналогічні положення, як і щодо суддів, Комітет Міністрів Ради Європи зазначив і відносно прокурорів у Рекомендаціях щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя, а саме в п. «г» розділу «гарантії, надані прокурором для виконання їх функції: «держава повинна вжити заходів, щоб необхідні умови для служби регулювалися законом, такі як заробітна плата, перебування на посаді і пенсія, беручи до уваги важливість роботи прокурорів, а також відповідний вік виходу на пенсію». В пояснювальному меморандумі Ради Європи до вказаних положень зазначено та фактично прирівняно важливість існування та роботи прокуратури до суддівської роботи, а саме «статус прокурорів і рівень їх заробітної плати та пенсії-повинні брати до уваги досягнення визначеного балансу між членами судової і прокурорської служб, тому що обидві служби, незважаючи на різноманітну природу їхніх посадових обов»язків, відіграють важливу роль у системі кримінального судочинства. Матеріальні умови служби сприяють підтримці важливості і гідності установи. Поліпшення становища прокурорів повинно стримувати тенденцію їхнього переходу на посади в приватному секторі».

Виходячи із системного аналізу положень Конвенції та Конституції України щодо гарантій права на соціальний захист, права на отримання пенсії, практики Європейського суду з прав людини, можна зробити висновок, що з 1 січня 2016 року відповідачем порушуються права позивача на соціальний захист і майновий інтерес. ОСОБА_1 не може бути дискримінаційним шляхом позбавлений або обмежений у праві на законодавчо гарантований соціальний захист і майновий інтерес, як і інші громадяни України.

Відповідна правова позиція захисту прав громадян на соціальних захист та майнового інтересу з піднятих вище питань викладена у рішенні по справі «Пічкур проти України» Європейським судом з прав людини, який постановив, що відбулось порушення статті 14 Конвенції у поєднанні за статтею 1 Першого протоколу.

Так, у п. 41 Справи Європейського суду з прав людини «Пічкур проти України», 07.02.2014 року, зазначається, якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (там же, п. 54).

За пунктом 40 цього рішення визначено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (п. 40).

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

З огляду на викладене, суд вважає, що дії відповідача щодо невиплати позивачу ОСОБА_1 з 1 січня 2016 року пенсії, призначеної позивачу відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру», є неправомірними, а тому відповідні виплати підлягають відновленню з 1 січня 2016 року в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7-9, 11,69-71,159-163, 256 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати протиправними дії Сумського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо невиплати раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов»язати Сумське об»єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області нарахувати і виплачувати з 01 січня 2016 року ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, яка призначена відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 551 грн. 20 коп..

Постанову суду може бути оскаржено відповідно до ст. 186 КАС України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 10-ти днів з дня проголошення постанови, або протягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 19 вересня 2016 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО