Справа № 815/1867/16
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2016-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 815/1867/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Стеценко О.О.,

судді - Бутенко А.В.,

судді - Завальнюка І.В.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду, в порядку письмового провадження, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - Позивач) з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач, або - ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 144-16 від 12.03.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту неправомірним, зобов'язання прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що в 2011 році він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 40 від 25.05.2012 року Позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу. На підставі зазначеного наказу, 31.05.2012 року було винесено повідомлення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказане рішення ГУ ДМС України в Одеській області неправомірним, позивач оскаржив його в судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2013 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 40 від 25.05.2012 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатом повторного розгляду заяви ОСОБА_1, 11.04.2016 року Позивач отримав повідомлення № 141 від 31.03.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, в обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянською належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Позивач є мешканцем області Хама, яке є об'єктом постійних обстрілів, одним з епіцентрів збройного протистояння. Позивач цілком обґрунтовано побоюється стати жертвою не вибіркового насилля. Війна в країні відбувається з численними порушеннями прав людини, зокрема, мирного населення, тому неможливо підтримувати жодну із сторін конфлікту, у зв'язку з цим Позивач не бажає приймати в цьому участь. Саме тому Позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через приналежність до окремої соціальної групи - особи, що ухиляються від несення військової служби.

Зважаючи на викладені обставини, Позивач звернувся до влади України за захистом із заявою, яка відповідає критеріям для визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак рішенням ДМС України № 144-16 від 12.03.2016 року, Позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення Позивач вважає неправомірним та необґрунтованим, у зв'язку з чим звернувся до суду.

В судове засідання, призначене на 13.09.2016 року, Позивач та його представник не з'явились. Представником Позивача надано до канцелярії суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, в якій просив суд задовольнити адміністративний позов з підстав, викладених в адміністративному позові (т.1 а.с.3-8) та письмових поясненнях (т.2 а.с.11-17).

Представник Відповідача в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов (т.1 а.с.19-25).

Так, в письмових запереченнях проти адміністративного позову представник Відповідача зазначив, що рішення ДМС України прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим. Заява Позивача не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Під час проведення перевірки заяви Позивача встановлено, що не має підстав вважати, що Позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач також встановив відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Крім того, Представником Відповідача зазначено, що на момент проведення співбесіди Позивач зазначив, що всі його найближчі родичі перебувають в таборі біженців (Туреччина), інформація щодо їхнього переслідування за матеріалами особової справи відсутня.

Крім того, представником Відповідача зазначено, що побоювання Позивача зазнати примусового призову до збройних сил у разі повернення до країни походження вважаються сумнівними, оскільки Позивач безперешкодно продовжив строк дії власного національного паспорту в період з 11.10.2011 року по 11.04.2012 рік, що свідчить про відсутність проблем з державними органами країни походження.

З огляду на зазначене, представник Відповідача вважає, що підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справ, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, а саме не прибуття Позивача та його представника в судове засідання, відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, місце народження м. Ідліб, Північний район Сирія, за національністю - араб, за віросповіданням - ісламіст, мусульманин-суніт, має незакінчену вищу освіту, неодружений.

30.08.2007 року Позивач прибув до України судном м. Стамбул (Туреччина) - м. Херсон (Україна) на підставі національного паспорту та візи.

10.04.2012 року Позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої Позивачем зазначено, що він прибув на територію України з метою навчання в Одеській національній морській академії за рахунок батьків, проте у зв'язку з оголошенням в країні військового стану його рідні залишили Сірію в пошуках притулку та поїхали до Туреччини. У зв'язку з відсутністю коштів для продовження навчання, він був відрахований з навчального закладу у 2011 році. Оскільки Позивач є військовозобов'язаним, тому він направляв до Сирії довідки з навчального закладу на підтвердження того, що він є студентом. Такі довідки надавали можливість отримати відстрочку від армії на час навчання (т.1 а.с.39-40, 52-56).

За результатами розгляду документів, щодо надання Позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений наказ № 40 від 25.05.2012 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.63). На підставі зазначеного наказу 31.05.2012 року ГУ ДМС України в Одеській області було винесено повідомлення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.64).

Правовою підставою для винесення вказаного Наказу №40 від 25.05.2012 року ГУ ДМС України в Одеській області зазначило, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні, а фактичною підставою для ухвалення спірного рішення, як з'ясовано відповідно до матеріалів справи, є зазначені у висновку працівника Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області обставини, які підтверджують, що заявник звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з легалізацією, за допомогою якої він би зміг влаштуватися на роботу та закінчити навчання в Україні (т.1 а.с.65-66).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24.05.2013 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 40 від 25.05.2012 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.140-145).

На виконання постанови суду від 24.05.2013 року, ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято наказ № 133 від 17.09.2013 року про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.99).

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 133 від 18.11.2013 року було продовжено строк розгляду заяви ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.102).

За результатами розгляду документів, щодо надання Позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 02.02.2016 року № 2013OD0305 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що аналіз особової справи заявника вказує на те, що йому в країні громадського походження нічого не погрожувало та не погрожує, будь-які катування його не очікують, крім того, особисто заявникові ніхто не погрожував та не переслідував. За результатами розгляду особової справи працівниками ГУ ДМС України в Одеській області встановлено, що виїзд заявника обумовлений здобуттям вищої освіти на території України та встановлено відсутність підстав, за якими особа може бути визнана біженцем та заявник не може довести існування загроз життю, безпеці чи свободи, передбачених п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для надання додаткової форми захисту. Крім того, в період з 11.10.2011 року по 11.04.2012 року, Позивач продовжував строк дії свого національного паспорту, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань з боку країни походження, у тому числі в питанні примусового рекрутування заявника до армії (т.1 а.с.121-129).

12.03.2016 року ДМС України своїми рішеннями № 144-16 підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовлено Позивачу визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с.81). Зазначено рішення отримано Позивачем 11.04.2016 року (т.1 а.с.80).

Зазначене рішення ДМС України, Позивач вважає неправомірним та необґрунтованим, у зв'язку з чим звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, зокрема позовну заяву, письмові пояснення представника Позивача, письмові заперечення Відповідача, матеріали особової справи Позивача, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідач - ДМС України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України № 405/2011 від 06.04.2011 року (далі - Положення), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні Управління (Управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Надаючи оцінку рішення ДМС України про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та Висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 02.02.2016 року № 2013OD0305 на підставі якого було прийнято оскаржуєме рішення Відповідача, суд вважає правомірним Висновок по справі в частині, щодо відсутності об'єктивних підстав вважати позивача особою, що покинула країну походження з причин побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до України, Відповідач надав перевагу фактам його офіційного перетину кордону, тривалого часу перебування в Україні без відповідного звернення за захистом, відсутності доказів переслідувань позивача у Сирії. При цьому, Відповідачем досліджено ситуацію по країні походження позивача - Арабській Сирійській Республіці та достовірно встановлено нестабільну ситуацію в країні. Однак суд вважає висновок, який покладений в основу оскаржуваного рішення, здійсненим без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Так, Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, не довів суду відсутність підстав для визнання Позивача особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому суд виходить із наступного.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Станом на час прийняття Відповідачем рішення № 505-15 від 12.08.2015 року щодо відмови Позивачу у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано в зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Крім того, судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом неміжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань Позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій в корні змінилась під час його перебування в Україні.

З огляду на зазначене, на теперішній момент в країні громадянського походження Позивача та, зокрема, у області його рідного міста склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби. Отже, ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника.

УВКБ ООН у Рекомендаціях з питання міжнародного захисту осіб, що покинули Сирійську Арабську Республіку (редакція ІІ від 22.10.2013 року) зважає, що більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, відповідатимуть критеріям терміну «біженець», наведеного в Конвенції 1951 року про статус біженців, оскільки у більшості випадків їх обґрунтовані побоювання переслідувань пов'язані з однією із конвенційних причин.

На даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання «Ісламська держава Іраку і аль-Шама» (далі «ИГИШ») зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами («Загонами народної самооборони», ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в ИГИШ 23 вересня 2014 р. привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до п. 4 Рекомендацій за наявними даними, до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту перевищило 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінціях: Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що покинули Сирійську Арабську Республіку (редакція ІV від 15.11.2015 року) зазначено, що численні антиурядові озброєні групи - з різними ідеологічними та політичними поглядами і що примикають до постійно мінливих альянсів - діють переважно в південних провінціях Дераа і Ель-Кунейтра, провінції Риф Дамаск, на півночі провінції Хомс, в сільській місцевості провінції Латакія, а також в провінціях Ідліб і Алеппо. Як повідомляється, антиурядові озброєні групи досягли помітних тактичних успіхів в діях проти урядових сил в провінціях Дераа, Алеппо і Ідліб, зокрема, в кінці березня 2015 року вони повністю взяли під свій контроль центр провінції Ідліб. Крім того, антиурядові озброєні групи продовжують періодично вступати в сутички з ИГИШ в сільській місцевості провінції Алеппо і в південному регіоні провінції Дамаск. Фронт «Ан-Нусра» (ФАН), за повідомленнями, грає домінуючу роль серед антиурядових збройних груп і прагне нав'язати свою екстремістську ідеологію общинам.

Конфлікт в Сирії триває вже п'ятий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше швидко погіршується. Загальна кількість осіб, які потребують гуманітарної допомоги в Сирії досягло 13,5 млн. осіб (тоді як в лютому їх було 12,2 млн.). Хоча конфліктом порушена вся територія Сирії, більшість осіб, які потребують допомоги, зосереджено в провінціях Алеппо, Риф Дамаск і Ідліб. За оцінками, на кінець 2014 року понад чотири з кожних п'яти сирійців жили в бідності, при цьому майже 65 відсотків - в крайній бідності, маючи можливість забезпечити себе лише самими основними продовольчими і непродовольчими товарами, необхідними для виживання їх сімей. 30 відсотків населення, як встановлено, живе в крайній убогості: сім'ї не можуть навіть забезпечити нагальні потреби в їжі, а ті, що живуть в районах конфлікту, стикаються з проблемами голоду, недоїдання і виснаження.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно інтернет-джерел 19 вересня 2015 року, ісламісти розстріляли 56 сирійських військовиків - під час масової страти на авіабазі (Абу-аз-Зухур, провінція Ідліб) та 21 вересня 2015 року урядові сили здійснили атаку на місто Алеппо, загинуло не менше 32 мирних жителів (https://uk.wikipedia.org/wiki/Громадянська_війна_в_Сирії#cite_note-122).

У 2015 році в Сирії загинули понад 55 тисяч осіб про що повідомлялось в Сирійському центрі з моніторингу за дотриманням прав людини. Майже 21 тисяча загиблих - цивільні особи, серед них 2574 дітей. У кількості загиблих також враховано понад 16 тисяч ісламістів включно з бойовиками "Фронту аль-Нусра" та "Ісламської держави",

Таким чином, судом встановлено, що регіон м. Ідліб, з якого походить Позивач, характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що зазначені Позивачем факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Сирії, як конвенційний біженець. Позивач не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації. Разом з тим, в оскаржуваному рішенні відсутні доводи, які б спростували можливість стати жертвою переслідувань в разі повернення позивача до Сирії. При цьому, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Суд, також вважає обґрунтованими доводи Позивача стосовно того, що у разі повернення до Сирії, він може стати жертвою свавільного насильства та може підлягати примусовому призову до армії або бути примусово рекрутованим з боку повстанців, оскільки, відповідно до п. 28 Рекомендації УВКБ до груп осіб, які перебувають під ризиком переслідувань у Сирії, зокрема віднесено осіб, що ухиляються від призову до збройних сил.

Відмовляючи Позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, Відповідачем не були враховані, всебічно розглянуті та об'єктивно оцінені відомості по ситуації в Сирії. Висновок ГУ ДМС України в Одеській області не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Сирії, не спростована можливість загрози життю Позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення,що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованими доводи позивача що висновки відповідача про відсутність умов, необхідних для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту є безпідставними.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 року № 1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що рішення ДМС України про відмову у визнанні Позивача біженцем або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято без повного та об'єктивного аналізу ситуації в країні походження Позивача, підлягає скасуванню із покладенням на ДМС України обов'язку повторно розглянути заяву Позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування вказаного рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 128, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 144-16 від 12.03.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Стеценко О.О.

Суддя Бутенко А.В.

Суддя Завальнюк І.В.