Справа № 815/6898/15
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6898/15

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого - судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Сівєлькіної С.Є.,

позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника відповідачів/апелянта Панчошака О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та Головного управління Національної поліції України в Одеській області, третя особа - начальник Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

04 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та Головного управління Національної поліції України в Одеській області, третя особа - начальник Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_4, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України в Одеській області №1265 о/с від 04.11.2015 р. в частині її звільнення згідно п. 65 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ; поновити її на посаді старшого слідчого в ОВС відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 р. та вважати звільненою з дати винесення рішення суду в зв'язку з переведенням до ГУ НПУ в Одеській області на підставі п. 64 «з» Положення; стягнути з ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на її користь грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу; зобов'язати ГУ НПУ в Одеській області розглянути її заяви згідно п. 9 розд. ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та видати наказ про її призначення старшим слідчим в ОВС СУ ГУ НПУ в Одеській області.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка працювала в ОВС України з 2002 р. та є досвідченим спеціалістом, яку неодноразово заохочували. У зв'язку із бажанням проходити службу в поліції 03.11.2015 р. вона подала рапорт згідно з п. 64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ на ім'я начальника ГУ МВС в Одеській області про звільнення з ОВС, проте відповіді на цю заяву позивачкою отримано не було. Втім, спірним наказом о/с від 04.11.2015 р. №1265 позивачку було звільнено з інших підстав, зокрема, згідно п. 65 «г» Положення. 06 листопада 2015 р. разом із усіма працівниками відділу позивачка подала заяву про прийняття на службу в поліцію, яка також була залишена без відповіді. При цьому 07.11.2015 р. ГУНП України в Одеській області видано наказ №37 о/с, відповідно до якого працівники, які висловили бажання проходити службу в поліції, були призначені на відповідні посади як такі, що прибули з МВС. Втім, позивачку не було включеного до вказаного наказу, тоді як на різні посади слідчого управління УНПУ в Одеській області були призначені співробітники слідчого відділу повністю ліквідованого ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Зазначене свідчить про те, що фактичного скорочення штату не відбулося, а навпаки відбулося розширення штату особового складу СУ ГУМВС України в Одеській області. У зв'язку із цим звільнення позивачки з підстав, викладених у спірному наказі, є неправомірним, а подальший не розгляд її заяви про прийняття на службу до поліції - порушенням її трудових прав, що зумовило позивачку звернутися за судовим захистом.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Одеській області №1265 о/с від 04.11.2015 р. в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 на підставі п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого в ОВС відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 р. Стягнуто з ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1) грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 06.11.2015 р. по 07.04.2016 р. в сумі 32792,11 грн. (тридцять дві тисячі сімсот дев'яності дві грн. 11 коп.). Зобов'язано Головне управління Національної поліції в Одеській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою повністю відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1

Позивачка апеляційної скарги на вищезазначене судове рішення не подавала.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника відповідачів/апелянта Панчошака О.Д., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 2002 р. проходила службу в органах внутрішніх справ України на різних посадах, а з 05.08.2013 р. - на посаді старшого слідчого в особливих справах відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями Слідчого управління ГУМВС України в Одеській області.

03 листопада 2015 р. ОСОБА_1 відповідно до п. 64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ разом із усіма працівниками відділу була подана заява на ім'я начальника ГУ МВС України в Одеській області про звільнення з ОВС у зв'язку із бажанням проходити службу в поліції.

Наказом начальника Головного управління МВС України в Одеській області ОСОБА_4 №1265 о/с від 04.11.2015 р. майора міліції ОСОБА_1 згідно з п. 9 розд. ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06.11.2015 р. у запас Збройних Сил.

В той же час, наказом ГУ НП в Одеській області від 07.11.2015 р. №37 о/с працівники відділу, де працювала позивачка, були призначені на відповідні посади в поліції, як такі, що прибули з Міністерства внутрішніх справ, тобто за процедурою, передбаченою п. 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Задовольняючи частково адміністративний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з наступного, з чим погоджується апеляційний суд.

Відповідно до п. 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:

1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Оскільки перше офіційне опублікування Закону відбулося в газеті Голос України 06.08.2015 р. (випуск №141-142), суд першої інстанції правильно керувався тим, що Закон набрав чинності з 07.11.2015 р., окрім вищевказаних норм. Тобто, вірним є висновок суду, що оскаржуваний наказ №1265 о/с від 04.11.2015 р. прийнято на підставі норм Закону, які ще не набули чинності.

З дня опублікування цього Закону (п. 8 Розділу XI) всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже законодавець імперативно визначив спосіб і час попередження відповідних працівників.

Разом із тим, згідно з п. 9 Розділу XI Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до частини першої 47 Закону України «Про Національну поліцію», призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Судом встановлено, що до часу звернення з цим позовом позивачка зверталася у письмовій формі до УМВС з приводу наявності бажання проходження служби в поліції у відповідності до рапорту від 06.11.2015 р.

Так, допитаний в якості свідка судом першої інстанції ОСОБА_5, який на час звільнення позивачки був її безпосереднім керівником, пояснив, що ОСОБА_1 виявила бажання проходити службу в поліції, у зв'язку із чим написала два рапорти, які передала безпосередньо йому. У свою чергу, ОСОБА_5 передав вказані рапорти ОСОБА_6

Допитаний свідок ОСОБА_6 пояснив, що здійснював кадрову роботу в слідчому управлінні, зокрема готував початкові матеріали для відділу кадрового забезпечення. Зазначив, що жоден співробітник слідчого управління особисто та безпосередньо до начальника ГУ МВС в Одеській області із рапортом не звертався і така практика в управлінні відсутня, чим спростував доводи представника відповідача про необхідність такого звернення для працевлаштування в поліції.

Не зважаючи на виявлення позивачкою бажання проходити службу в поліції, відповідачі не перевіряли останню на відповідність вимогам до поліцейських, даних послужного списку позивачки, наявність її згоди на проходження конкурсу на відповідні посади.

Відповідно до п. 10 Розділу XI Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Разом з тим, автоматичне звільнення позивачки оскаржуваним наказом 06.11.2015 на підставі Закону не відповідає його вимогам, оскільки його застосування відбулося до часу набрання ним чинності. До вказаної дати відповідачі мали керуватися вимогами діючого Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення), на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.

Також, слід підкреслити, що звання майора міліції відповідно до п. 2 Розділу І Положення належить до старшого начальницького складу.

абз. 8 п. 8 Положення передбачає виключний перелік підстав, за наявності яких провадиться дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ:

за станом здоров'я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії;

у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі;

за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків;

у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації;

за службовою невідповідністю;

у зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов'язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення;

через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України;

у зв'язку з непроходженням випробування в період іспитового строку;

у зв'язку з прямим підпорядкуванням близькій особі.

Виходячи з змісту цієї норми колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обов'язковою умовою для скорочення вказаних осіб є відсутність можливості використання на службі.

Однак, відповідачі не довели суду відсутність такої можливості при звільненні позивачки, що свідчить про недотримання відповідачами вищевказаних правових норм.

Відповідно до п. 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік). Підпункт «г» вказаної норми передбачає можливість звільнення через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» та Положення, на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі. Отже, правильним є висновок суду першої інстанції, що при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Однак, відповідачі жодним чином не обґрунтували відсутність можливості подальшого використання позивачки на службі, не врахували відсутність відмови позивачки від проходження служби в поліції та не перевірили взагалі можливість реалізації її права на прийняття на службу до поліції, а саме до Головного управління Національної поліції в Одеській області.

До того ж, суд першої інстанції доречно послався на практику ЄСПЧ, а саме на те, що суб'єктом владних повноважень порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов'язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід'ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть. Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються. Цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», заява N55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява N36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер'їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків («Лелас проти Хорватії», п. 74).

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваного рішення суд також доречно врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов'язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14 вересня 2006 року №37-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» та якої не дотримався відповідач.

Україна взяла на себе зобов'язання вважати обов'язковими для України такі статті та пункти частини II Хартії: - пункти 1 (визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов'язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості), 2 (ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає), 3 (створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування), 4 (забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм) статті 1 «Право на працю».

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 28.10.2014 р. та від 04.11.2014 р., встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) зі працевлаштування працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Іншого способу порушеного права у спорах про незаконне звільнення, аніж поновлення на посаді відповідного органу (установи, підприємства, організації), чинне законодавство не передбачає.

Підсумовуючи усе викладене, колегія суддів, як і суд першої інстанції вважає, що відповідачами не доведено правомірність звільнення позивачки за п. 64 «г» (через скорочення штату), оскільки матеріали справи не містять доказів виконання УМВС України в Одеській області вимог п. 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 р., з моменту опублікування Закону України «Про національну поліцію» (Голос України, 2015, 08, 06.08.2015 N141-142; Урядовий кур'єр, 2015, 08, 12.08.2015 N146; Офіційний вісник України, 2015, N63 (18.08.2015), ст. 2075; Відомості Верховної Ради України, 2015, N40-41 (09.10.2015), ст. 379) та до прийняття спірного наказу (06.11.2015 р.), відсутні жодні докази того, що відповідачами було запропоновано позивачці вакантну посаду (рівнозначну, вищу чи нижчу) в органах поліції, відсутні докази того, що відповідачами було перевірено можливість подальшого використання позивачки на службі та її відповідність вимогам поліцейського у порушення п. 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 та Положення, за наявністю виявленого у рапортах від 03.11.2015 р. та від 06.11.2015 р. бажання продовжити службу в органах Національної поліції.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуваний наказ в частині звільнення позивачки є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

При цьому, згідно відомостей ЄДРПОУ ГУМВС України в Одеській області перебуває у стані припинення (запис від 10.11.2015 р.), тобто на момент розгляду справи остаточно не ліквідовано, у зв'язку із чим колегія суддів погоджується з тим, що ОСОБА_1 належить поновити на раніше займаній нею посаді - старшого слідчого в ОВС відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з 06.11.2015 р.

Відповідачі не подали до суду ані доказів неможливості працевлаштування позивача в штаті новоствореного органу за професією чи за спеціальністю, ані доказів неможливості надати позивачу іншу роботу в згаданому органі з урахуванням навичок, вмінь та інших професійних параметрів.

При цьому твердження представника відповідача - 2 про відсутність в ГУ НП в Одеській області вакантної посади, яку можливо було б запропонувати позивачу, спростовуються оголошенням на офіційному сайті Управління від 13.11.2015 р. про конкурс на заміщення вакантної посади: слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області - 1.

Таким чином, оскільки зобов'язання по працевлаштуванню працівника ліквідованої установи відповідачі не виконали, то суд констатує, що трудові гарантії позивачки як працівника порушені.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для зобов'язання Головного управління Національної поліції в Одеській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області, оскільки остання виявила бажання проходити службу в поліції шляхом подання 06.11.2015 р. відповідного рапорту, а відповідний обов'язок щодо працевлаштування позивача відповідачем не виконаний.

В іншій частині постанова/ухвала суду першої інстанції сторонами не оскаржувалася, що, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, обумовлює межі перегляду даного судового рішення апеляційним судом.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачі, які є суб'єктами владних повноважень, свою позицію не довели та не обґрунтували. Натомість позивачка довела протиправність прийнятого відповідачем наказу ГУ МВС України в Одеській області №1265 о/с від 04.11.2015 р. в частині її звільнення згідно п. 65 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та подальшої бездіяльності відповідачів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову ОСОБА_1.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов