Справа № 814/1157/16
Суддя: Марич Є. В.
Дата ухвалення: 2016-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

09 вересня 2016 року Справа № 814/1157/16

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Марича Є.В., суддів Біоносенко В.В., Гордієнко Т.О. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, АДРЕСА_1,Миколаїв,54058

доТериторіального управління ДСА України в Миколаївській області, вул. Велика Морська, 41,Миколаїв,54001

треті особиДержавна казначейська служба України, вул. Бастіонна, 6,Київ,Центральна Частина Києва, Київ,01601
провизнання дій протиправними, визнання неправомірними дії, зобов'язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Територіального управління ДСА України в Миколаївській області з наступними позовними вимогами:

- Визнати неправомірними дії ТУ ДСА України в Миколаївській області щодо не нарахування та невиплаті позивачу заробітної плати за період з 17.08.2015 р. по 31.12.2015 р. відповідно до положень Закону України «Про судоустрій ті статус суддів» (в редакції від 28.03.20154 року) з урахуванням всіх премій та надбавок;

- Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області здійснити перерахунок і виплату заробітної плати починаючи з 17.08.2015 р. по 31.12.2015 о. в розмірі передбаченому ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням всіх премій та надбавок, допустивши негайне виконання постанови суду в межах платежу за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» із змінами) передбачають, що розмір посадового окладу, як секретаря місцевого суду (шоста категорія посад державних службовців), встановлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду.

Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIII (офіційно опублікований 26.02.2015 та набув чинності 29.03.2015) викладено у новій редакції Закон України "Про судоустрій і статус суддів", стаття 147 якого містить аналогічну норму щодо визначення розміру посадового окладу працівників апарату суду.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" на Кабінет Міністрів України був покладений обов'язок у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Так само, підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Проте Уряд ці вимоги не виконав, заробітна плата відповідно до норм зазначених законів позивачу упродовж спірного періоду не виплачувалась.

Окрім того, у вересні 2015 року постановою Кабінету Міністрів України №644 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України №268 щодо розміру посадових окладів працівників суду, які встановлено з 50-відсотковим зменшенням, тобто в розмірі меншому, ніж передбачено законом.

На переконання позивача, норма Закону України "Про судоустрій і статус суддів", якою визначено розмір його посадового окладу, не ставить працівників апаратів судів у залежність від визначення механізму її реалізації підзаконними актами Кабінету Міністрів України та законами про Держбюджет України.

Зазначає, що Європейський суд з прав людини (рішення у справах "Кечко проти України" і "Будченко проти України") неодноразово наголошував на тому, що держава не вправі посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, та що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника, передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Представник відповідача з позовом не погодився, надав письмові заперечення, в обґрунтування яких посилались на відсутність законодавчого механізму реалізації норм статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру" та статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", так як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів". А відтак, відповідач стверджував про відсутність юридично обґрунтованих підстав нараховувати та виплачувати посадові оклади, у розмірах інших, ніж це передбачено Додатком 47 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", оскільки нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснюється лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження (ч. 6 ст. 128 КАС України).

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Позивач з 17.08.2015 року працює на посаді секретаря Ленінського районного суду м. Миколаєва (арк.с. 10), що відповідає шостій категорії посад державних службовців.

В період з 17.08.2015 р. по 08.09.2015 р. посадовий оклад секретаря суду складав 1218 грн., виходячи з якого позивачу у спірний період нараховувалась заробітна плата, до складу якої також входили: доплата за ранг, надбавки за вислугу років та за високі досягнення у праці, премії (у разі встановлення) .

Спір між сторонами стосується саме правомірності нарахування позивачу посадового окладу та інших складових заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного штатним розписом суду, без врахування положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Так, за приписами статті 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ (чинного на момент виникнення та реалізації спірних відносин) оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

12 лютого 2015 Верховною Радою України прийнято Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII, яким у новій редакції викладено Закон України "Про судоустрій і статус суддів". Зокрема, абзацом другим частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у цій редакції передбачено, що «розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців». Наведене положення не передбачає повноважень Кабінету Міністрів України щодо регулювання розміру посадових окладів працівників апарату судів.

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Закон України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набирає чинності через тридцять днів з дня його опублікування. Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" був опублікований 26.02.2015, то Закон України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набув чинності 29.03.2015.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 року №88-ро «Про внесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних категорій державних службовців» посаду секретаря місцевого суду віднесено до шостої категорії посад державних службовців.

За таких обставин, посадовий оклад секретаря місцевого суду з 29.03.2015 мав нараховуватись виходячи з розміру посадового окладу, встановленого абзацом другим частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що становитиме 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду.

Однак, сторонами не заперечується, що позивачу заробітна плата за вказаний період нарахована та виплачена з розрахунку посадового окладу в розмірі 1218 грн., що не відповідає наведеним вище приписам абзацу другого частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".

Надаючи правову оцінку даному спору суд враховує, що стосовно аналогічних за змістом спірних відносин Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 12.07.2016 у справі №820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558) та від 13.07.2016 у справах №820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554), №818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562) сформовано правовий висновок, відповідно до якого оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16.01.2014 №719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та №80-VІІІ видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону №2453-VІ, частини першої статті 147 Закону №2453-VІ (у редакції з 28.03.2015) не передбачено, відповідач як головний розпорядник бюджетних коштів не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Водночас абзац другий частини першої наведеної статті встановлює, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У контексті наведеного суд звертає увагу на приписи частини першої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 за заявою №31443/96 у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Крім того, згідно з частиною шостою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відтак, при вирішенні спірних відносин суд в першу чергу має врахувати положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною, та правові висновки Європейського Суду з прав людини, викладені у численних рішеннях щодо застосування статті 1 Першого протоколу Конвенції, а вже потім положення чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду України.

За таких обставин, суд вважає за можливе та необхідне відступити від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 у справі №820/4648/15 та від 13.07.2016 у справах №820/4653/15, №818/3372/15 щодо аналогічних відносин.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд враховує такі обставини.

Спір у даній справі стосується права позивача на отримання заробітної плати у розмірі, визначеному: абзацом другим частини першої статті 147 Закону про судоустрій і статус суддів у редакції Закону про забезпечення права на справедливий суд (у період з 29.03.2015 по 08.09.2015 та з 09.09.2015 по 31.12.2015).

При цьому позивач наполягає, а відповідач 1 не заперечує, що єдиною підставою для не проведення нарахування та виплати позивачу заробітної плати з розрахунку посадового окладу, визначеного Законом України "Про судоустрій і статус суддів", є відсутність відповідних бюджетних асигнувань, відсутністю механізму реалізації положень Закону «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Так, внісши зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", законодавець не передбачив відповідного збільшення бюджетних призначень, а лише вказав на необхідність Кабінету Міністрів України внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Водночас Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 за заявою №38667/06 у справі "Будченко проти України" наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39).

А у рішенні від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" (заява №10972/05) Європейський Суд з прав людини вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23).

Аналогічне твердження наведено у пункті 23 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00).

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

До того ж, Верховний Суд України у своїх рішенням неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них (для прикладу постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі №21-44а10).

Так само, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Таким чином, змінивши законодавчо визначений розмір посадового окладу працівника апарату суду шляхом внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", законодавець гарантував забезпечення нарахування та проведення відповідних виплат у визначеному розмірі протягом дії вказаної норми.

А тому, відсутність відповідного фінансування не є підставою для не проведення нарахування та виплати позивачу посадового окладу у розмірі, визначеному Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Мотивуючи свою позицію у даній категорії спорів бездіяльністю Кабінету Міністрів України щодо невнесення змін до постанови від 09.03.2006 №268 Верховний Суд України не врахував, що таку бездіяльність визнано протиправною постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.07.2015 у справі №826/4982/15.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 зазначену постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.07.2015 у справі №826/4982/15 залишено без змін, відповідне судове рішення набрало законної сили, а тому є обов'язковим до виконання в силу приписів статті 124 Конституції України.

До того ж, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Окремо суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" щодо розміру посадових окладів працівників місцевих судів.

Зокрема, Кабінетом Міністрів України внесено зміни до додатку №47 до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268, за якими визначено розмір посадового окладу секретаря судового засідання у розмірі 0,3 місячного посадового окладу судді місцевого суду.

Водночас у примітці до згаданого додатку зазначено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Однак, суд зауважує, що підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру", так само, як і підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", Кабінету Міністрів України не надано права на визначення чи корегування розміру посадового окладу працівників апаратів судів, а лише вказано на необхідність приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із зазначеними законами.

В силу положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А відтак, зменшивши розмір посадового окладу працівників апаратів місцевих судів Кабінет Міністрів України вийшов за межі своїх повноважень, адже розмір посадового окладу працівника апарату суду визначено безпосередньо у Законі.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

Таким чином, невиплата позивачу заробітної плати у розмірі, гарантованому Законом, у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та за практикою Європейського Суду з прав людини становить втручання у право позивача на мирне володіння майном.

Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 31701325), та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України", право позивача на визначену Законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.

Положення Бюджетного кодексу України та законів України "Про державну службу" і Закону України «Про оплату праці» не мають вищої юридичної сили при визначенні розміру оплати праці працівників апарату місцевих судів, оскільки означене питання урегульовано Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що є спеціальним нормативно-правовим актом з питань оплати праці працівників апарату місцевих судів.

Конституційний Суд України, ухвалюючи Рішення від 09.07.2007 №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, статей 4, 27, частини другої статті 38 Бюджетного кодексу України при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що "зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України" (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).

У Рішенні від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України вказав, що Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

Статтею 75 Конституції України визначено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

За приписами статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України, окрім іншого, належить прийняття законів.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у разі відсутності у держави в особі її уповноважених органів механізму реалізації певного положення закону таке положення може бути скасоване, змінене або відтерміноване щодо часу набрання ним чинності, однак, лише шляхом прийняття відповідного закону Верховною Радою України.

Так, у спірних відносинах положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" залишались чинними з моменту введення їх в дію, жодні підстави для відтермінування їх реалізації не можуть бути визнані судом прийнятними.

Окрім вищевикладеного, судом встановлено, що у ході судового розгляду адміністративної справи №820/4653/15 ухвалою Верховного Суду України від 07.04.2016 доручено членам Науково-консультативної ради при Верховному Суді України за адміністративно-правовою спеціалізацією підготувати науковий висновок щодо норм матеріального права, які, на думку заявника, неоднаково застосовано судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах у зазначеній справі (номер судового рішення в ЄДРСР 57134726).

На виконання даної ухвали суду Науково-консультативною радою надано науковий висновок, у якому за результатами дослідження спірних питань вказано на правомірність та обґрунтованість постанови Вищого адміністративного суду України від 25.02.2016 у справі №820/4653/15.

Однак, Верховний Суд України зазначений висновок Науково-консультативної ради у ході розгляду адміністративної справи №820/4653/15 до уваги не прийняв та жодним чином не надав йому правову оцінку.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що заробітна плата позивача у період з 29.03.2015 по 31.12.2015 мала розраховуватись виходячи з посадового окладу, визначеного абзацом другим частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Підстави для допуску постанови суду до негайного виконання, визначені статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України, - відсутні.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, ч.3 ст. 160, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 заробітної плати за період з 17.08.2015 р. по 31.12.2015 р. відповідно до положень Закону України «Про судоустрій ті статус суддів» (в редакції від 28.03.20154 року) з урахуванням всіх премій та надбавок.

3.Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області здійснити перерахунок і виплату заробітної плати ОСОБА_1 починаючи з 17.08.2015 р. по 31.12.2015 р. в розмірі передбаченому ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд), без врахування з 09.09.2015 року 50-відсоткового зменшення розміру посадового окладу, введеного Кабінетом Міністрів України від 02.09.2015 року №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

Постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня проголошення/отримання постанови, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постанови за наслідками апеляційного провадження.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Головуючий суддя Є.В. Марич

Судді В.В. Біоносенко

ОСОБА_2