Справа № 826/2738/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 вересня 2016 року № 826/2738/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. при секретарі судового засідання Дробчак В. М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління національної поліції у м. Києві

Атестаційної комісії Головного управління національної поліції у м. Києві № 3

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

Дарницьке управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві

Національна поліція України

про скасування наказу та зобов'язання вчинити дії

Обставини справи:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління національної поліції у м. Києві (далі - відповідач 1) про скасування наказу Головного управління національної поліції у м. Києві в частині підстав звільнення позивача зі служби в поліції згідно з пунктом 5 (через службову невідповідність) частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію»; зобов'язання Головне управління Національної поліції розглянути та задовольнити рапорт позивача від 13.01.2016 року про звільнення з посади начальника Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві зі служби в поліції у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно п. « 7» (за власним бажанням), ч. 1 ст. 77 розділу VII Закону України «Про Національну поліцію».

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оспорюваним наказом його безпідставно звільнено зі служби в поліції через службову невідповідність, оскільки 13.01.2016 ним подано рапорт про звільнення за власним бажанням.

Ухвалою суду від 24.02.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Дарницьке управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Також Протокольною Ухвалою суду від 31.03.2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Атестаційну комісію Головного управління національної поліції у м. Києві № 3 та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національну поліцію України.

Відповідач 1 - Головне управління національної поліції у м. Києві явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про місце, дату та час судового розгляду справи, надіславши суду письмові заперечення.

Відповідач 2 - Атестаційна комісія Головного управління національної поліції у м. Києві № 3 та третя особа - Національна поліція України явку своїх уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про місце, дату та час судового розгляду справи, письмових заперечень чи пояснень суду не надали.

Третя особа 1 - Дарницьке управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві скерувало суду письмові пояснення, які долучено до матеріалів справи.

Третя особа 2 - Національна поліція України явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про місце, дату та час судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у різі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання в судове засідання не прибули, а також з огляду на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача 1 та 3, а також показання свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі наказу від 07.11.2015 №62о/с ОСОБА_1 прийнятий на службу до поліції.

13.01.2016 позивачем подано на ім'я Заступника голови Національної поліції начальникові Головного управління Національної поліції у м. Києві полковнику поліції Крищенку А. Є. рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням в зв'язку з наявністю вислуги років для нарахування пенсійного забезпечення з 25.01.2016 року (а. с. 17).

На наданій суду копії згаданого рапорту містяться такі візи: "УКЗ до наказу, 15.01.2016».

Наведене, за відсутності на рапорті позивача будь-яких заперечень та інших поміток, є підставою для висновку про те, що керівництвом Головного управління Національної поліції у м. Києві розглянуто рапорт позивача та погоджено звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Таким чином, позивач переконаний, що за наявності погодженого рапорту про звільнення за власним бажанням він мав бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Проте, в подальшому 15.01.2016 наказом Головного управління національної поліції у м. Києві № 19 о/с «Щодо особового складу» полковника поліції ОСОБА_1 начальника Дарницького управління поліції звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 5 (через службову невідповідність) частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію».

Позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним у зв'язку з наявністю поданого рапорту про звільнення за власним бажанням та просить його скасувати, а тому звернувся до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову мотивуючи це наступним.

Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулює Закон України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 N 580-VIII (далі - Закон N 580-VIII, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону N 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 60 Закону N 580-VIII).

Частиною 1 ст. 77 Закону N 580-VIII визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв'язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави стверджувати, що Законом N 580-VIII визначено чіткі підстави для звільнення поліцейського зі служби в поліції, зокрема за власним бажанням.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону N 580-VIII, тобто через службову невідповідність.

Натомість, в матеріалах справи наявний рапорт ОСОБА_1 на

на ім'я Заступника голови Національної поліції начальникові Головного управління про звільнення останнього зі служби в поліції за власним бажанням в зв'язку з наявністю вислуги років для нарахування пенсійного забезпечення з 25.01.2016 з візою "УКЗ до наказу, 15.01.2016».

В своїх письмових запереченнях відповідач посилається, зокрема на п. 28 Інструкції про порядок проведення атестування проведення атестування поліцейських, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справи України 17.11.2015 №1465 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 18.11.2015 за №1445/27890 (далі - Інструкція №1465) та зазначає, що обов'язок щодо виконання висновку атестаційних комісій виник раніше, ніж позивачем подано рапорт про звільнення за власним бажанням. За таких обставин, на думку Головного управління національної поліції у м. Києві, звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону N 580-VIII є правомірним.

Суд оцінюючи вказані доводи вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Інструкція №1465 розроблена відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», визначає порядок атестування поліцейських, яке проводиться в апараті Національної поліції України, територіальних (міжрегіональних) органах (закладах, установах) Національної поліції України (далі - органи поліції) з метою оцінки ділових, професійних, особистих якостей поліцейських, їх освітнього та кваліфікаційного рівнів, на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри.

Пунктом 2 зазначеної інструкції визначено, що керівники всіх рівнів зобов'язані забезпечити атестування на високому організаційному та правовому рівні з додержанням принципу відкритості (крім випадків, установлених законом) та об'єктивності в оцінці службової діяльності поліцейських, які атестуються. Отже, аналіз згадуваних правових норм Інструкції №1465 дає суду підстави дійти висновку, що остання визначає виключно порядок проведення атестування поліцейських.

Згідно п. 15 Інструкції №1465 розділу IV атестаційні комісії на підставі всебічного розгляду всіх матеріалів, які були зібрані на поліцейського, під час проведення атестування шляхом відкритого голосування приймають один з таких висновків: 1) займаній посаді відповідає; 2) займаній посаді відповідає, заслуговує призначення на вищу посаду; 3) займаній посаді не відповідає, підлягає переміщенню на нижчу посаду через службову невідповідність; 4) займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

При цьому, керівники органів поліції, яким надано право призначення поліцейського на посаду та звільнення з посади або зі служби в поліції, зобов'язані через 15 календарних днів з дня підписання атестаційного листа з висновками, визначеними підпунктом 3 або 4 пункту 15 цього розділу, забезпечити його виконання шляхом видання відповідного наказу (п. 28 розділу IV Інструкції №1465).

Тобто, з вказаного слідує, що Інструкцією №1465 визначено алгоритм дій керівників органів поліції, яким надано право призначення поліцейського на посаду та звільнення з посади або зі служби в поліції за наслідком проведення атестації.

Проте, слід звернути увагу, що вказаною інструкцією жодним чином не врегульовано питання звільнення поліцейського у разі подання ним рапорту про звільнення за власним бажанням у часовий проміжок протягом якого, керівники приймають рішення за наслідком проведення атестації.

Таким чином, на думку суду, реалізація трудових прав, в даному випадку право на звільнення має здійснюватися відповідно до нормативно - правових акті, що мають вищу юридичну силу.

Частиною 1 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Водночас, в силу приписів ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

При цьому, ст. 22 КЗпП визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

В той же час, судом при вирішення спору по суті береться до уваги положення Загальної декларації прав людини, що ухвалена і проголошена резолюцією 217A(III) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй 10.12.1948.

Так, згідно ч. 1 ст. 23 згаданої декларації кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Крім того, ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який набув чинності в Україні 23.03.1976 передбачено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що охоплює право кожної людини на отримання можливості заробляти на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується, і зроблять належні кроки для забезпечення цього права.

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що кожний громадянин України має право на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Тобто, особа вільно розпоряджається своїми трудовими правами, зокрема не обмежена в реалізації свого права на звільнення за власним бажанням.

Таким чином, з урахуванням зазначеного в сукупності суд вважає, що подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону N 580-VIII до моменту прийняття спірного наказу мало бути враховано відповідачем при вирішення питання щодо підстав звільнення останнього зі служби.

На думку суду, реалізація трудового права ОСОБА_1 на звільнення за власним бажанням є пріоритетним, а тому не врахування останнього є по свої сутті обмеженням його прав щодо вільного обрання ним праці.

Суд додатково звертає увагу на те, що рапорт про звільнення позивачем було подано 13.01.2016, у той час коли спірний наказ прийнято 15.01.2016.

Отже, аналіз вищевикладеного в сукупності дає суду підстави дійти до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування наказу Головного управління національної поліції у м. Києві в частині підстав звільнення позивача зі служби в поліції згідно з пунктом 5 (через службову невідповідність) частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію».

Крім того, суд акцентує увагу на тому, що доводи відповідача викладені в письмових запереченнях в даному випадку не спростовують зазначеного вище, оскільки фактично зводяться до правового обґрунтування звільнення позивача за наслідком атестації, процедуру якої позивач в рамках даного адміністративного позову не оскаржує.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 4 ст. 55 Конституції України).

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Тобто, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02))

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вже було зазначено вище, 13.01.2016 позивачем подано на ім'я Заступника голови Національної поліції начальникові Головного управління Національної поліції у м. Києві полковнику поліції Крищенку А. Є. рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням в зв'язку з наявністю вислуги років для нарахування пенсійного забезпечення з 25.01.2016 року (а. с. 17).

На наданій суду копії згаданого рапорту містяться такі візи: "УКЗ до наказу, 15.01.2016».

Вказане, в свою чергу, дає суду підстави дійти до висновку, що рапорт ОСОБА_1 був формально розглянутий, оскільки міститься відповідну візу, проте по суті задоволений не був, що свідчить про порушення його трудових прав.

Таким чином, з метою повного та належного захисту порушеного права позивача, в розрізі вищевикладеного в сукупності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову шляхом зобов'язання Головного управління Національної поліції розглянути та задовольнити рапорт позивача від 13.01.2016 року про звільнення з посади начальника Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві зі служби в поліції у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно п. « 7» (за власним бажанням) , ч. 1 ст. 77 розділу VII Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначені факти, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 160-165, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Скасувати наказ Головного управління національної поліції у м. Києві в частині підстав звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з пунктом 5 (через службову невідповідність) частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію».

3. Зобов'язати Головне управління Національної поліції розглянути та задовольнити рапорт ОСОБА_1 від 13.01.2016 року про звільнення з посади начальника Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві зі служби в поліції у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно п. «7» (за власним бажанням) , ч. 1 ст. 77 розділу VII Закону України «Про Національну поліцію».

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. І. Келеберда