Справа № 164/1347/16-а,п/с/164/42/16
Суддя: Дякович Віктор Петрович
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року Справа № 876/6088/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Дяковича В.П.,

суддів: Іщук Л.П., Сеника Р.П.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу завідувача Маневицьким районним сектором управління державної міграційної служби у Волинській області ОСОБА_1 на постанову Маневицького районного суду Волинської області від 22 липня 2016 року по справі № 164/1347/16-а за позовом ОСОБА_2 до завідувача Маневицьким районним сектором управління державної міграційної служби у Волинській області ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, яким просив визнати протиправним та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення ПН МВП №022033 від 01 червня 2016 року, винесену завідувачем Маневицьким районним сектором управління державної міграційної служби у Волинській області ОСОБА_1 та зобов'язати відповідача провести оформлення та видати йому посвідку на постійне проживання в Україні.

Постановою Маневицького районного суду Волинської області від 22 липня 2016 року адміністративний позов задоволено частково: визнано незаконною та скасовано постанову серії ПН МВП 022033 від 1 червня 2016 року про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст. 203 КУпАП на ОСОБА_2. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП закрито. В решті позову відмовлено.

Завідувач Маневицьким районним сектором управління державної міграційної служби у Волинській області ОСОБА_1 постанову суду першої інстанції оскаржила, подала апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить її скасувати в частині задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі покликається на те, що завідувачем, при виявленні порушення правил перебування в Україні іноземця-правопорушника не було притягнуто останнього до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП. У зв'язку з чим, 17.05.2016 року УДМС України у Волинській області проведено службову перевірку за виявлене порушення та зобов'язано ОСОБА_1 притягнути до адміністративної відповідальності гр.. ОСОБА_2 за незаконне перебування на території України та попереджено уповноваженого працівника не допускати таких порушень та роз'яснено про можливу відповідальність.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені про дату, місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст.ст. 41, 196 КАС України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного пристрою.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції, та приймає нову постанову, якщо визнає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, порушив норми матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 8 грудня 2006 року був укладений шлюб, від якого в них народилося двоє дітей 2008 та 2016 року народження. З 2001 року тимчасово проживають в Україні.

21 квітня 2015 року громадянин Республіки Польща ОСОБА_2, як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки, подав документи до Маневицького РС УДМС України у Волинській області для надання дозволу на імміграцію в Україну.

23 квітня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження терміну перебування в Україні і 23 квітня 2015 року термін його перебування було продовжено до 30 жовтня 2015 року, а 1 липня 2015 року позивачу був наданий дозвіл на імміграцію в Україну (а.с.8).

28 квітня 2016 року позивач звернувся в УДМС України у Волинській області із заявою, в якій зазначив, що в квітні 2015 року звертався до відповідача із заявою про видачу посвідки на постійне проживання на території України, однак протягом року вказану посвідку йому не було видано, хоча ним було надано всі необхідні документи та проведено оплату (а.с.9).

19 травня 2016 року відповідачем було надіслано позивачу повідомлення про необхідність у триденний термін з дня отримання даного повідомлення з»явитись у Маневицький РС УДМС України у Волинській області (а.с.10).

01 червня 2016 року завідувачем Маневицького РС УДМС України у Волинській області ОСОБА_1 було складено протокол серії ПР МВП 022033 щодо вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП і того ж дня, постановою серії ПН МВП 022033 на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень (а.с.11-12).

Суд першої інстанції задовольняючи частково адміністративний позов виходив з того, що посадові особи Маневицького ДМС та УДМС України у Волинській області вже були обізнані щодо незаконного знаходження ОСОБА_2 на території України, однак стягнення було накладено лише 1 червня 2016 року, тобто понад строки, передбачені ст. 38 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді). А тому оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі Порядок) визначено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в'їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Статтею 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш, як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов'язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 6 Порядку визначено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули: за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком в'їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов'язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в'їзду в Україну. До короткострокових віз прирівнюються візи типу С-2, С-3, Б, Л, М, Н, Р, Г, К, Т, П-1, ОП і П-2, оформлені до 11 вересня 2011 року (до закінчення строку їх дії).

Відповідно до п.8 Порядку заяви про продовження строку перебування на території України (далі заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразок заяви та порядок її розгляду затверджуються МВС.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно ч. 1 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

У вищезазначених протоколі та постанові вказано, що « 1 червня 2016 року о 14 годині 30 хвилин в АДРЕСА_1, було виявлено порушення правил перебування в Україні іноземцями у ОСОБА_2, згідно Кодексу України «Про адміністративні правопорушення» ст.203 ч.1».

Однак, час виявлення правопорушення, вказаний у оскаржуваній постанові, суперечить поясненням відповідача, яка в судовому засіданні суду першої інстанції ствердила, що 22 листопада 2015 року позивач звернувся до Маневицького РС із заявою для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні і після проведення перевірки законності його перебування на території України, було виявлено порушення терміну перебування, у зв»язку з чим було відмовлено в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні на підставі підпункту 6 пункту 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 28 березня 2012 року №251.

Із матеріалів справи вбачається, що 11 березня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про отримання послуг стосовно оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, із доданою квитанцією про оплату послуг міграційної служби від 25 листопада 2015 року (а.с.57-58).

Крім того, із відповіді в УДМС України у Волинській області №0701/Л-37 від 18 травня 2016 року вбачається, що 11 березня 2016 року відповідачем було встановлено незаконне перебування ОСОБА_2 на території України, оскільки згідно відміток у паспорті, позивач протягом 180-денного періоду, починаючи з 13 вересня 2015 року, перебував в Україні 131 день, перевищивши термін перебування на 41 день (а.с.62).

Тобто, надаючи вищевказану відповідь на заяву позивача, посадові особи Маневицького ДМС та УДМС України у Волинській області вже були обізнані щодо незаконного знаходження ОСОБА_2 на території України, однак стягнення було накладено лише 1 червня 2016 року, тобто понад строки, передбачені ст. 38 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Крім того, слід зазначити, що оскаржуваною постановою на позивача накладено стягнення за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в України відповідно до ч.1 ст. 203 КУпАП. Однак, в даній постанові не конкретизовано зміст самого правопорушення, яке саме порушення правил перебування в України допустив позивач.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова у справі про адміністративне правопорушення ПН МВП №022033 від 01 червня 2016 року є протиправною та підлягає скасуванню.

Водночас апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП з огляду на наступне.

Згідно пункту 2 частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Між тим, слід зазначити, що згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Дана позиція висловлена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21 травня 2014 року у справі № К/9991/72898/12.

Таким чином, суд першої інстанції не вправі був приймати рішення про закриття справи про адміністративне правопорушення, оскільки у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності адміністративним судом не вирішується питання щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності, а перевіряється законність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень у таких справах, за наслідками чого суд може визнати незаконним і скасувати рішення про накладення адміністративного стягнення або відмовити у цьому.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, оскільки такі повноваження надані лише органу, який розглядає справу про адміністративні правопорушення, а відповідно, задовольнивши таку вимогу, суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень при вирішенні справи, які передбачені статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо скасування постанови суду в частині закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, та залишенню решти постанови суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дір бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а тому постанова суду підлягає скасуванню з постановленням нової, якою позов задоволити частково.

Керуючись ст.ст. 94, 100, 160, 195, ст. 196, п. 3 ч.1 ст.198, п. 4 ст. 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу завідувача Маневицьким районним сектором управління державної міграційної служби у Волинській області ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Маневицького районного суду Волинської області від 22 липня 2016 року по справі № 164/1347/16-а - скасувати в частині закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

Р.П. Сеник

Повний текст постанови виготовлено 19 вересня 2016 року.