Справа № 352/916/15а,2а/352/49/15
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року Справа № 876/8355/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Бедрій Х.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області на постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17.07.2015р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, третя особа ОСОБА_2, про скасування рішення сільської ради, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів про скасування рішення сільської ради. Свій позов обґрунтовував тим, що рішенням 22 сесії шостого скликання Марковецької сільської ради від 28 січня 2015року вирішено рекомендувати позивачу та третій особі, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 провести обміри земельних ділянок та в подальшому здійснити розподіл земельних ділянок у визначених розмірах.

ОСОБА_1 вважає дане рішення незаконним, оскільки рішенням від 26.08.2007р. сьомої сесії п'ятого скликання Марковецької сільської ради передано йому у власність земельну ділянку площею 0,25га, з них для обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,05га, ведення особистого селянського господарства 0,20га. Просив визнати незаконним та скасувати рішення 22 сесії 6 скликання Марковецької сільської ради від 28.01.2015р. про приватизацію земельних ділянок щодо розділення його земельної ділянки.

Постановою від 17.07.2015 року Тисменецьким районним судом Івано-Франківської області у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судом першої інстанції визнано неправомірним та скасовано рішення 22 сесії шостого скликання Марковецької сільської ради від 28 січня 2015 року про приватизацію земельних ділянок.

Марковецька сільська рада оскаржила дану постанову з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин справи,та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивачем не було доведено в суді те, що саме оспорювана земельна ділянка орієнтовною площею 0,05 га по АДРЕСА_1 Тисменицького району Івано-Франківської області була надана йому в користування рішенням сільської ради від 26.08.2007 року. Окрім цього, в сільській раді відсутні дані, що саме оспорювана земельна ділянка була надана в користуванні позивачу 26.08.2007 року рішенням сільської ради.

Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою залишити позовну заяву без розгляду.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, 26 серпня 2007 року рішенням сьомої сесії п'ятого скликання Марковецької сільської ради позивачу ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,25га, з них для обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,05га, ведення особистого селянського господарства 0,20га. Рішенням Марковецької сільської ради 22 сесії 6 скликання від 28 січня 2015 року вирішено «загальну площу розділити в таких пропорціях: 3/8 загальної площі залишити ОСОБА_1, 5/8 загальної площі залишити ОСОБА_2.».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення сільської ради прийнято протиправно і підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Поняття «земельна ділянка як об'єкт права власності» визначено в ч.1 ст.79 ЗК як частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами ч.2 ст.6, ч.1 ст.22, ч.1 ст.23 ЗК (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі й одержання державного акта про право власності на землю.

Аналогічними за змістом нормами ст.81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

На час вирішення справи позивач та третя особа у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку не оформили.

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, розташовані на ній, також визначається на підставі договору (ч.2 ст.120 ЗК України).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК в поєднанні з нормою ст.125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Частиною 1 ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.ст.364, 367 ЦК України кожен зі співвласників має право на виділ його частки майна, що є в спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст.183 ЦК України.

Аналогічне положення закріплено в ч.3 ст.88 ЗК України.

За нормою ст.87 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною 1 ст.88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває в спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - в судовому порядку.

Відповідно до ч.4 ст.88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Порядок поділу земельних ділянок на землю регулюється Земельним кодексом України, Законами України «Про землеустрій», «Про Державний земельний кадастр», «Про регулювання містобудівної діяльності» та ін.

Поділити можна тільки таку земельну ділянку, на яку оформлено право власності (користування), і є в наявності правовстановлюючий документ (державний акт, свідоцтво або договір оренди).

Поділ землі (як і об'єднання ) можна оформити шляхом розробки технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Підставою для поділу землі може бути:

- нотаріальна заява власника на поділ земельної ділянки, - у разі, якщо власник (або співвласники) бажають поділити земельну ділянку на декілька, не виділяючи своїх часток в натурі. При цьому частки співвласників пропорційно зберігаються в усіх новостворених ділянках.

- договір про поділ майна, складений у нотаріуса,

- рішення суду про поділ ділянки (майна), що має законну силу,

- рішення органів місцевого самоврядування або державної влади щодо поділу землі, якщо земля знаходиться в оренді або постійному користуванні.

З врахуванням наведених обставин, сільська рада з порушенням вирішила питання розподілу земельних ділянок не досліджуючи факту наявності Державних актів на землю, суміжного розташування земельних ділянок та необхідності їх розподілу у визначених розмірах.

Щодо покликань апелянта на відсутність в сільській раді даних про користування позивачем оспорюванню земельною ділянкою, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням VII сесії п'ятого скликання від 26.08.2007 року «Про приватизацію земельних ділянок» вирішено передати у власність гр.ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,05 га та ведення особистого селянського господарства 0,20 га; видати державний акт на право власності на землю.

Окрім цього, після повторного звернення ОСОБА_1 про надання дозволу на складання технічної документації по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), відповідачем прийнято рішенням № 13-21/14 від 10 жовтня 2014 року «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Марковецької сільської ради від 28.01.2015р. є рекомендаційного характеру, і сільська рада, не маючи жодних обмірів ділянки, визначила частки позивачу, в розмірі меншому, що суперечить рішенню сільської ради від 26.08.2007 року, яким позивачу надано земельну ділянку площею 0,25 га.

Тому, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що рішення сесії 22 сесії шостого скликання Марковецької сільської ради від 28 січня 2015 року про приватизацію земельних ділянок є незаконним і необґрунтованим і підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до вимог ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції за своєю суттю відповідає закону, підстави для її скасування не були доведені у встановленому порядку.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. ст. 41, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області залишити без задоволення, а постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17.07.2015 року по справі № 352/916/15-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст

виготовлено 19.09.2016 року.