Справа № 815/1963/16
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/1963/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Градовського Ю.М.
судді -Лукянчук О.В.

(у зв'язку з неприбуттям у судове засідання сторін, справа

розглядається в порядку п.2 ч.1 ст.197 КАС України )

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач, ДМС) в якому просив:

- визнання неправомірним та скасування рішення від 12.03.2016 року №149-16;

- зобов'язання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що він є громадянином Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач змушений був покинути країну походження, оскільки його брат мав дошлюбні відносини з дівчиною, внаслідок чого, сам позивач побоюючись фізичної розправи, змушений був рятуватись втечею.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.07.2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати та винести нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, за національністю афганець (таджик), середня освіта, неодружений.

У 1992 році позивач з Афганістану виїхав до Пакистану, де працював різноробочим до 1998 року. У 1998 році позивач повернувся до Афганістану з метою отримання орендної плати власного будинку, де перебував декілька днів. З Афганістану позивач виїхав до Ірану (м.Тегеран), де нелегально проживав з 1998 року по 2007 рік разом з братом.

У 2007 році позивача разом з братом депортували до Афганістану. Після прибуття до Афганістану, позивач разом з братом приїхав до батьків до Пакистану, де проживав до 2009 року.

У 2009 році позивач виїхав з Пакистану до Росії (м.Москва), на підставі національного паспорту та візи. 13.03.2010 року позивач нелегально автобусом прибув з Росії до України.

15.04.2010 року позивач звернувся до УМС в Одеській області із заявою про надання статусу біженця.

Рішенням УМС в Одеській області від 11.05.2010 року №34, з посиланням на абз.6 ст.12 Закону України «Про біженців» відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2011 року по справі №2а-5464/10/1570 у задоволенні адміністративного позову позивача до УМС в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 11.05.2010 року №34 та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця було відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.08.2012 року по справі №2а-5464/10/1570 залишено без змін постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2011 року.

02.03.2015 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 02.02.2016 року по справі №2015OD0065 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 12.03.2016 року №149-16, з посиланням на п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок ГУ ДМС в Одеській області та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.02.2016 року, аналіз матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника підтверджує відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також міграційною службою не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину. Разом з тим, виявленні відмінності в наданій інформації під час першого та другого звернення вказують лише на вигаданість історії про побоювання зазнати розправи з боку невідомого йому командира, що разом із відсутністю жодних матеріальних доказів та заплутаністю пояснень особи дозволяє вважати клопотання особи необґрунтованим. Крім цього, у висновку також зазначено, що іноземець мандрує по країнах у пошуках кращого життя.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтування позову та викладені позивачем у матеріалах справи обставини є суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 вказаного Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як зазначено позивачем, причиною його виїзду з країни громадянської належності є кровна ворожнеча. Позивач зазначав, що у 1992 році його рідний брат мав стосунки з донькою польового командира. Позивач повідомив, що дівчина зібрала речі та переїхала до будинку позивача для подальшого сумісного життя з братом позивача. Батько (польовий командир) дівчини прийшов до будинку позивача, вбив його брата та забрав свою доньку. Крім того, командир зазначив, що не залишить у спокої родину позивача і помститься усій родині, після чого родина позивача поїхала до Пакистану.

Згідно протоколу співбесіди з позивачем від 23.03.2015 року на питання «Чим Ви займались у РФ?» позивач надав відповідь, «Коли я приїхав до м.Москви з метою працювати, то мій знайомий з ким я домовлявся приїхати до нього працювати сказав що не має роботи, і порадив мені краще їхати в Україну, так як там є робота, можна отримати документи і спокійно жити. В Москві мене три рази на добу затримувала міліція, там дуже важке життя», на питання «Чого Ви не повернетесь жити до Пакистану?» надано відповідь «Я там жив, роботи не було, платять за ту роботу копійки. Потім я виїхав до Ірану на заробітки, звідки мене депортували. Потім мені порадили поїхати на заробітки в Москву, але і там в мене нічого не вийшло, потім мені порадили приїхати в Україну, так як тут є Промринок 7 км.».

Отже, з вищенаведеної співбесіди вбачається, що позивач шукає кращих умов життя.

Разом з цим, під час першого звернення позивача до УМС в Одеській області з заявою від 15.04.2010 року про надання статусу біженця позивач зазначаючи причину неможливості повернення в країну походження, зазначав що дівчина брата, яка прийшла до них жити, була сестрою командира об'єднання талібів та що коли позивач прибув додому то побачив що усі його рідні були мертвими. Крім того, у анкеті позивача, яку заповнено під час першого звернення позивача до міграційних органів у 2010 році зазначено, що мати ОСОБА_2, чотирьох братів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та сестру ОСОБА_7 вбито у вересні 2009 року, моджахедами та талібами.

Проте, під час другого звернення позивача до органів міграції, згідно анкети позивача станом на 10.03.2015 року, позивач не зазначав про те, що дівчина брата була сестрою командира об'єднання талібів. Крім того позивачем, стосовно даних родини були надані протилежні данні, зокрема мати померла у жовтні 2013 року у Пакистані, брати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та сестра проживають у Пакистані.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та було відзначено судом першої інстанції, позивач неодноразово зазначав причинами його переїзду з країни до країни питання працевлаштування та економічні підстави, однак позивач перебуваючи весь цей час (починаючи з 1992 року) у третіх безпечних країнах не звертався у розумний строк до відповідних органів цих країн із відповідними заявами про отримання захисту.

Перевірка по країні походження позивача вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи наведені обставини справи, норми права та інформацією по країні походження позивача, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені обставини та суперечливі пояснення позивача не дають підстав стверджувати, що позивач підпадає під категорію біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення ДМС України від 12.03.2016 року №149-16, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та обґрунтованим, що також вірно було встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.197, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко
Суддя: Суддя: О.В. Лукянчук Ю.М. Градовський