Справа № 464/412/16-а, 2а-464/78/16
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 р. Справа № 876/2722/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Дяковича В.П., Попка Я.С,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на постанову Сихівського районного суду міста Львова від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Сихівського районного суду міста Львова з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Зазначає, що 30 серпня 2015 року інспектором ВДАІ з обслуговування м. Червоноград лейтенантом міліції Третяком М.В. винесена постанова про накладення на нього адміністративного стягнення за порушення вимог дорожнього знаку 3.21. Вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки Правил дорожнього руху не порушував.

Постановою Сихівського районного суду міста Львова від 19.03.2016 року позов задоволений.

Головне управління Національної поліції у Львівській області оскаржило постанову суду першої інстанції. Вважає, що вона винесена без належного з'ясування обставин справи і з порушенням норм процесуального права. Просить її скасувати і прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд даної справи і не отримував жодних процесуальних документів, тому був позбавлений можливості взяти участь в судовому засіданні і не зміг реалізувати свої права, які надані ст.ст. 49, 51 КАС України. Крім того, зазначає, що не є належним відповідачем у цьому спорі, оскільки оскаржуються дії працівника структурного підрозділу УДАІ, який не є окремою юридичною особою. Вважає, що судом першої інстанції порушено територіальну підсудність, і адміністративний позов повинен був розглядатися судом за місце знаходженням відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, тому суд ухвалив провести розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 серпня 2015 року інспектором ВДАІ з обслуговування м. Червоноград Третяком М.В. винесено постанову серії ПС 2 №588444, якою на позивача ОСОБА_1 накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. З даної постанови вбачається, що позивач 30 серпня 2015 р. о 13.55 год. по вул. Шевченка, 16 в м. Червоноград не виконав вимоги дорожнього знаку 3.21 «В'їзд заборонено», чим порушив ПДР України.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, виходив з того, що визнаючи позивача винним у адміністративному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 122 КУпаП, відповідачем не було враховано того факту, що позивач ОСОБА_1 мав право на в'їзд, тобто не винен у вчиненні адміністративного правопорушення.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Згідно розділу 33 Правил дорожнього руху знак 3.21. "В'їзд заборонено" забороняє в'їзд усіх транспортних засобів з метою: запобігання зустрічному руху транспортних засобів на ділянках доріг з одностороннім рухом; запобігання виїзду транспортних засобів назустріч загальному потоку на дорогах, позначених знаком 5.8; організації відокремленого в'їзду і виїзду на майданчиках, що використовуються для стоянки транспортних засобів, майданчиках відпочинку, автозаправних станцій тощо; запобігання в'їзду на окрему смугу руху.

Пунктом 26.3 Правил дорожнього руху України передбачено, що у пішохідну зону в'їзд дозволяється лише транспортним засобам, що обслуговують громадян і підприємства, які розташовані у зазначеній зоні, а також транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, чи автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком «Інвалід», якими керують водії-інваліди. Якщо до об'єктів, розташованих на цій території, є інші під'їзди, водії повинні користуватися лише ними.

Судом першої інстанції встановлено та визнається сторонами, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та 30 серпня 2015 року здійснював торгівлю гарячими стравами у парку культури та відпочинку в м. Червонограді на підставі дозволу виконавчого комітету Червоноградської міської ради на право одноразового розміщення об'єкту торгівлі та сфери послуг (а.с.30).

Відтак, на підставі вказаного дозволу ОСОБА_1 мав право на в'їзд у пішохідну зону по вул. Шевченка, 16 в м.Червоноград.

Враховуючи наявні у справі докази, надані позивачем, та відсутність доведення правомірності свого рішення відповідачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності у діях позивача - ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КпАП.

Частиною 3 ст. 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 248 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом «посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.

Відповідно до ст.252 КУпАП висновок про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх обставин в їх сукупності.

Тобто, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв'язку з адміністративним правопорушення інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (ст.7 КУпАП).

Як вбачається із матеріалів справи, при винесенні постанови інспектор не дав належної оцінки і не вжив всіх заходів для всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи, не прийняв до уваги усі пояснення позивача щодо відсутності порушення Правил дорожнього руху.

Крім того, інспектором не було враховано, що у позивача наявний дозвіл виконавчого комітету Червоноградської міської ради на право одноразового розміщення об'єкту торгівлі та сфери послуг від 30.08.2015 року у м. Червоноград з, якого вбачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та 30.08. 2015 року здійснював торгівлю гарячими стравами, а отже, мав право в'їзду у пішохідну зону .

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наявні у справі докази, надані позивачем, та відсутність доведення правомірності свого рішення відповідачем, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності у діях позивача ОСОБА_1 вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КпАП.

Щодо посилань апелянта в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у тому, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд даної справи і не отримував жодних процесуальних документів, тому був позбавлений можливості взяти участь в судовому засіданні, то апеляційний суд, зазначає про те, що згідно ст.202 КАС України порушення норм процесуального права є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, лише у випадку, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, звернувшись із апеляційною скаргою, відповідач не був позбавлений права доводити правомірність свого рішення, однак не реалізував свого права.

Стосовно посилання апелянта на порушення територіальної підсудності то апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст. 19 КАС України підсудність справ з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), як у даному випадку, визначається позивачем, який може подати позов до суду за місцем свого проживання або місцезнаходженням відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування судового рішення. Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, а тому постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Сихівського районного суду міста Львова від 10 березня 2016 року у справі № 464/412/16-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий суддя Л.П. Іщук

Судді В.П. Дякович

Я.С. Попко

ухвала складена в повному обсязі 19.09.2016 року