Справа № 348/1151/16-а
Суддя: Грещук Р.П. Р. П.
Дата ухвалення: 2016-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/1151/16-а

15 вересня 2016 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Клекот Л.М.,

з участю позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Жукової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Надвірна справу за позовом ОСОБА_2 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про оскарження дій Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо відмови у призначенні пенсії та зобов'язання вчинити дії щодо призначення пенсії та зарахування стажу роботи в подвійному розмірі,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Надвірнянського ОУПФ України в Івано-Франківській області про оскарження дій Надвірнянського ОУПФ України Івано-Франківської області щодо відмови у призначенні пенсії та зобов'язання вчинити дії щодо призначення пенсії та зарахування стажу роботи в подвійному розмірі .

В судовому засіданні позивач по справі ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві.

Просить суд її позов задоволити. Визнати неправомірними дії Надвірнянського ОУПФ України в Івано-Франківській області щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Надвірнянське ОУПФ України в Івано-Франківській області з 20.01.2016 року призначити та виплачувати їй пенсію за вислугою років із врахуванням стажу роботи в подвійному розмірі на посаді медсестри ВІЛ-інфікованої групи з 08.04.2002 року по 01.04.2003 року, а також стягнути в її користь з Державного бюджету судові витрати.

Представник відповідача- Надвірнянського ОУПФ України в Івано-Франківській області в судовому засіданні позов не визнала, вважає, що позовні вимоги позивачки є безпідставними та не підлягають до задоволення та подала заперечення в якому вказала, що відповідно до пункту «є» ст. 55 З-ну України «Про пенсійне забезпечення», прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ( в редакції від 02.03.2015 року) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров'я після досягнення встановленого пенсійного віку (залежить від дати народження особи) за наявності спеціального стажу роботи до 01.04.2016 року 25 років 06 місяців в закладах охорони здоров'я незалежно від форми власності або відомчої належності цих закладів.

Відповідно до З-ну України «Про внесення змін до статті 60 З-ну України «Про пенсійне забезпечення» від 15.08.2003 року до стажу роботи в подвійному розмірі зараховується робота в лепрозорних і притичумних закладах охорони здоров'я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділенннях) охорони здоров'я у паталогоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров'я, а також у психіатричних закладах охорони здоров'я.

Будинок дитини відноситься до закладів медико-соціального захисту, передбачених Переліком закладів охорони здоров'я, затверджених наказом МОЗ від 18.05.1998 року № 385 « Про затвердження переліків закладів охорони здоров'я, лікарських провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров'я».

Відповідно до наказу МОЗ від 18.05.1998 р. «Про затвердження Типового положення про будинок дитини» спеціалізований будинок дитини створюється для медико-соціального захисту дітей-сиріт, дітей, які залишилися без піклування батьків, з вадами фізичного та розумового розвитку віком від народження до чотирьох років, в т.ч. тубінфікованих, хворих з малим та згасаючими формами туберкульозу, ВІЛ-інфікованих.

Будинок дитини забезпечує надання медичної допомоги дітям, які за висновком лікаря, не потребують стаціонарного лікування, в т.ч. ВІЛ-інфікованим дітям зі слабкими клінічними проявами.

Таким чином, вважає відповідач, на працівників будинку дитини дія статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не поширюється.

Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст.71 КАС України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, перевіривши матеріали справи приходить до висновку про можливість задоволення позову ОСОБА_2 виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст.2 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду для оскарження будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Зі змісту ст.71 КАС України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності його рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Ч. 1 ст.71 КАС України закріплює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування рішення, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оскільки відповідач по справі в силу норм ст.3 КАС України є суб'єктом владних повноважень, то застосуванню при розв'язанні спору підлягають норми ч.2 ст.71 КАС України, де зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак, є підставою для задоволення адміністративного позову.

В судовому засіданні встановлено, що позивач по справі- ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 01.11.1984 р. по 06.08.2001 р. працювала в Латвійській Республіці на посаді медсестри терапевтичного відділення. З'ясовано також, що з 08.04.2002 р. по 01.04.2003 р. вона працювала в Україні на посаді медсестри ВІЛ-інфікованої групи в Обласному будинку дитини. Дані факти підтверджуються записами у її трудовій книжці та довідкою № 5 від 14.01.2016 р., виданою Надвірнянським будинком дитини та не заперечуються представником відповідача.

Як вбачається з пояснень позивача та письмових матерівлів справи 20.01.2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Надвірнянського ОУПФ України в Івано-Франківській області для призначення їй пенсії за вислугою років.

Як видно з листа Надвірнянського ОУПФ України в Івано-Франківській області за №568/03 від 20.04.2016 року, відповідач вважає, що ОСОБА_2 не вистачає стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, оскільки стаж з 08.04.2002 р. по 01.04.2003 р. на посаді медсестри ВІЛ-інфікованої групи зараховано в одинарному розмірі та не подвоюється.

Тобто, Надвірнянське ОУПФ України в Івано-Франківській області вважає, що підстав для зарахування вказаного періоду в кратності немає.

В процесі розгляду справи суд встановив наступне:

Відповідно до З-ну України «Про внесення змін до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 15.08.2003 р. до стажу роботи в подвійному розмірі зараховується робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров'я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров'я, а також у психіатричних закладах охорони здоров'я.

При цьому, згідно п. «є» ч.1 ст. 55 З-ну України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) мають право на пенсію за вислугу років за наявності спеціального стажу роботи не менше 25,6 років (незалежно від віку на момент мого звернення, а саме станом на 20.01.2016 р.).

Крім того, у спільному листі Міністерства соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України та Пенсійного фонду України № 625/0/15-05/039-6 від 29.12.2005 р. чітко зазначено, що заклади охорони здоров'я: протитуберкульозні кабінети, психіатричні кабінети, кабінети інфекційних захворювань, психоневрологічні відділення, психіатричні бригади швидкої допомоги відносяться до таких, час роботи в яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.

Також, відповідно до наказу МОЗ України «Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб» № 133 від 09.07.1995 р. затверджений перелік інфекційних хвороб а отже, робота з цими хворобами, вважається роботою в інфекційних відділеннях і дає безперечне право на зарахування періоду цієї роботи в подвійному розмірі.

Як видно із змісту ст. 21 З-ну України «Про протидію поширенню хвороб, зумовлених -вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ), та правовий і соціальний захист людей, які живуть з ВІЛ» передбачено, що працівникам, зайнятим у сфері надання медичної допомоги людям, які живуть з ВІЛ, лабораторною діагностикою ВІЛ-інфекцій, проведенням наукових досліджень з використанням інфікованого матеріалу, виробництвом біологічних препаратів для діагностики, лікування та профілактики ВІЛ-інфекцій, всіановлюгіься доплата до заробітної плази, надасться право на пенсію за віком на пільгових умовах за щорічну додаткову відпустку в порядку, встановленому законодавством.

Дана правова позиція висвітлена в рішенні Вищого адміністративного суду України від 21.10.2014 року у справі № К/9991/49201/П у подібних спірних правовідносинах.

Крім того, Постановою КМ України від 04.11.1993 року за № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вслугу років» затверджено перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, зокрема: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікувальних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно -поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри; провізори,фармацевти (незалежно від найменування посад), лаборанти аптек, аптечних кіосків, аптечних магазинів, контрольно-аналітичних лабораторій; лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) медико-соціальних експертних комісій, бюро судово-медичної експертизи.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Таким чином, оскільки робота па посаді медичної сестри ВІЛ-інфікованої групи з 08.04.2002 р. по 01.04.2003 р. за своїм характером відноситься до роботи у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих па СПІД, у позивача існує законне право як на зарахування стажу роботи в Надвірнянському будинку дитини в подвійному розмірі так і на призначення пенсії з дати звернення за її призначенням.

Суд не бере до уваги заперечення представника відповідача - Надвірнянського ОУПФ України в Івано-Франківській області про те, що підстав для зарахування вказаного періоду в кратності немає, оскільки такі заперечення не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд вважає, що право позивача на пенсійне забезпечення порушене і захист порушеного права можливий шляхом визнання неправомірними дій Надвірнянського ОУПФ України в Івано-Франківській області.

Таким чином, суд вважає необхідним зобов'язати Надвірнянське ОУПФ України в Івано-Франківській області з 20.01.2016 року призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за вислугою років із врахуванням стажу роботи в подвійному розмірі на посаді медсестри ВІЛ-інфікованої групи з 08.04.2002 року по 01.04.2003 року, а також стягнути в її користь з Державного бюджету судові витрати.

А тому, суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про можливість задоволення позову.

На підставі ст.ст. 18, 124 Конституції України, З-ну України «Про внесення змін до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» , Закону України « Про протидію поширенню хвороб, зумовлених вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ) та правовий і соціальний захист людей , які живуть з ВІЛ», керуючись ст.ст. 158-165, 167 ч.2, 186 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_2 - задоволити.

Визнати неправомірними дії Надвірнянського ОУПФ України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_2 в призначенні пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Надвірнянське ОУПФ України в Івано-Франківській області з 20.01.2016 року призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за вислугою років із врахуванням стажу роботи в подвійному розмірі на посаді медсестри ВІЛ-інфікованої групи з 08.04.2002 року по 01.04.2003 року.

Стягнути з Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області в користь ОСОБА_2 -551 грн.20 коп. судових витрат по справі.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ст.186 КАС України через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Суддя Грещук Р.П.

Повний текст постанови виготовлено 19.09.2016 р.