Справа № 462/4331/16-а
Суддя: Бориславський Ю. Л.
Дата ухвалення: 2016-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 462/4331/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Бориславський Ю.Л.,розглянувши у скороченому провадженні у м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Залізничному районі м. Львова про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом про визнання неправомірними дій Управління Пенсійного фонду України у Залізничному районі м. Львова щодо відмови йому у здійсненні перерахунку пенсії на підставі довідки прокуратури Львівської області №18/1173 від 18.07.2016 року про заробітну плату, та зобовязати здійснити перерахунок розміру призначеної пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку відповідної посади працівників прокуратури згідно довідки прокуратури Львівської області №18/1173 від 18.07.2016 року про заробітну плату, починаючи з 01.01.2016 року та без обмеження її максимального розміру.

Управління Пенсійного фонду України у Залізничному районі м. Львова 22.08.2016 року подало до суду заперечення проти заявленого позову, в яких зазначило, що пенсію ОСОБА_1 призначено з 02.10.2001 року, як працівнику прокуратури відповідно до Закону України «Про прокуратури» в редакції чинній на час призначення пенсії, при цьому позивач продовжує працювати на посадах, які дають право на призначення пенсії відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру». Однак, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» з 01.01.2015 року внесено зміни до ст.86 Закону України «Про прокуратури» відповідно до якої умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються КМ України, проте КМ України не прийнято нормативно-правового акта, який би визначав умови та порядку проведення перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, в свою чергу УПФ в Залізничному районі м. Львова не має жодних підстав для проведення такого перерахунку, адже відсутній механізм такого проведення. При цьому зазначило, що розміри соціальних виплат залежить від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе та своєї сімї, гарантоване ст.48 Конституції України. Оскільки вимоги позивача є безпідставними, просить в позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 02.10.2001 року перебував на обліку в управлінні ПФ України у Залізничному районі м. Львова як одержувач пенсії за вислугою років, призначену відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та відповідачем не заперечується право позивача та отримання пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Як вбачається із матеріалів справи, позивач 21.07.2016 року звернувся до управління ПФ України у Залізничному районі м. Львова із заявою про перерахунок пенсії /а.с.6/, однак листом управління ПФ України у Залізничному районі м. Львова від 26.05.2016 року №122/1-9 від 02.08.2016 року йому відмовлено у перерахунку пенсії, з мотивів того, що відсутні законні підстави для поновлення виплати пенсії та проведення перерахунку пенсії згідно чинного законодавства /а.с.7/.

Для перерахунку пенсії позивач надав управлінню ПФ України у Залізничному районі м. Львовадовідку №18/1173 від 18.07.2016 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 працював в прокуратурі Львівської області на посаді старшого помічника транспортного прокурора та зазначено розмір його заробітної плати /а.с.5/.

На дату призначення позивачу пенсії (02.10.2001 року) частинами 1 та 2 ст. ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що Прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Законодавчими актами, які набрали чинності вже після призначення ОСОБА_1 пенсії, було змінено порядок призначення пенсій працівникам прокуратури.

Зокрема Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» від 28.12.2014 року № 76-УІІІ, внесено зміни до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права.

Відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 28.12.2014 року № 76-УІІІ прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Таким чином, з 01.01.2015 року положення ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо призначення прокурорам і слідчим пенсії за вислугу років у розмірі не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку втратили чинність у зв'язку з внесенням змін до реакції цієї статті Законом № 76-УІІІ.

Разом з тим, підстави та порядок перерахунку пенсій прокурорам регулюють частини тринадцята, вісімнадцята статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», положення яких щодо перерахунку пенсії у звязку із прийняттям Закону № 76-УІІІ змін не зазнали (змінилася лише нумерація частин цієї статті).

Так, відповідно до частини тринадцятої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції чинній на день призначення пенсії) обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Згідно з частиною вісімнадцятою ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Суд звертає увагу на те, що пенсія ОСОБА_1 була призначена 02.10.2001 року, тобто до набрання чинності вказаним Законом України «Про прокуратуру» від 28.12.2014 року № 76-УІІІ.

Таке застосування норм права суперечить вимогам ч.1 ст.58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Ураховуючи наведене, при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення, що встановлено постановою Верховного Суду України від 10.12.2013 року у справі №21-420а13.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Частиною 1 ст.58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26 вересня 2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Тобто, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Також у Рішенні Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави повязана з ризиком для життя і здоровя, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Окрім іншого статтями 22 та 64 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, гарантують право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, в тому числі Законом України «Про прокуратуру», яке є такими, що не підлягають звуженню та обмеженню.

Наведене відповідає правовим позиціям, висловленим Верховним Судом України у справі №127/11720/14-а від 06.10.2015 року, а відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином доводи відповідача, про те, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються КМ України, проте КМ України не прийнято нормативно-правового акта, який би визначав умови та порядку проведення перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, в свою чергу УПФ в Залізничному районі м. Львова не має жодних підстав для проведення такого перерахунку, адже відсутній механізм такого проведення, є безпідставними.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач повинен був перерахувати позивачу пенсію, згідно довідки прокуратури Львівської області №18/1173 від 18.07.2016 року, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції, яка діяла на час призначення пенсії, з розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, слід зазначити, що предметом спору в даній справі є правомірність дій відповідача щодо відмови в перерахунку пенсії за вислугою років. В свою чергу, предметом доказування є обставини, які мають значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Враховуючи те, що відмова відповідача у здійсненні ОСОБА_1 перерахунку пенсії була обґрунтована виключно відсутністю права на такий перерахунок, що відповідач фактично не здійснював жодних дій щодо перерахунку пенсії позивачу на підставі його звернення від 21.07.2016 року, не оцінював надану позивачем довідку про розмір заробітної плати, не визначав нового розміру пенсії, не змінював відсотки середнього заробітку, з яких обраховувалася раніше призначена ОСОБА_1 пенсія, та не обмежував максимального розміру пенсії, яка має йому виплачуватися, суд приходить до висновку, що доказуванню підлягають виключно обставини, з якими повязана відмова позивачу у здійсненні такого перерахунку.

Таким чином, є підстави для висновку, що позовні вимоги в частині зобовязання відповідача вчинити дії із зазначенням конкретного розміру середнього заробітку, з розрахунку якого має бути здійснено перерахунок пенсії позивачу, а також в частині незастосування максимального розміру пенсії є безпідставними, оскільки щодо згаданих вимог відповідач на час звернення позивача до суду та розгляду справи судом ніяких протиправних дій чи бездіяльності не допускав та жодного рішення не приймав. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і домислах, а також тих фактичних обставинах, які на момент його ухвалення хронологічно ще не відбулися, проте ймовірно можуть мати місце у майбутньому. Задоволення таких вимог може призвести до втручання суду в дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду щодо вчинення дій з перерахунку пенсії, що судом першої інстанції враховано не було.

В ч.1 ст.11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, враховуючи, що норми КАС України покладають на субєкта владних повноважень обовязок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльність та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів, невиконання відповідачем свого обов'язку довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності, свідчить про достовірність повідомлених позивачем обставин і не викликає у суду обґрунтованого сумніву.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, відповідач, здійснюючи розрахунок розміру пенсії, не діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто діяв неправомірно, чим порушив право позивача на отримання пенсії у належному розмірі, в зв'язку з чим таке право потребує судового захисту.

Оскільки в даному випадку позивач має право на перерахунок пенсії, а тому вимоги позивача про здійснення перерахунку пенсії підлягають задоволенню в межах строку визначеного ст.99 КАС України, тобто з 10.02.2016 року.

Судовий збір у сумі 551,20 грн. /а.с.1/, сплачений позивачем, у відповідності до ч.1 ст.94 КАС України, належить повернути ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.2-11, 71, 86, 94,158-163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру

п о с т а н о в и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Залізничному районі м.Львова щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку пенсії на підставі довідки прокуратури Львівської області №18/1173 від 18.07.2016 року про заробітну плату.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Залізничному районі м. Львова здійснити ОСОБА_1 перерахунок розміру призначеної пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку відповідної посади працівників прокуратури згідно довідки прокуратури Львівської області №18/1173 від 18.07.2016 року про заробітну плату, починаючи з 10 лютого 2016 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути, за рахунок бюджетних асигнувань, з Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м.Львова на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Львівського апеляційного адміністративного суду через Залізничний районний суд м. Львова з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Ю.Л. Бориславський