Справа № 815/6005/15
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6005/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Мадюді В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 звернулись до суду з адміністративними позовами до Державної міграційної служби України (далі ДМС України).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року справи за позовами ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 об'єднані в одне провадження (т. 1 а. с. 107-108).

З урахуванням уточнень позовних вимог позивачі просили визнати неправомірними та скасувати рішення відповідача від 7 вересня 2015 року №№ 606-15, 611-15, 605-15 та зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні (т. 3 а. с. 17-25).

В обґрунтування позовів зазначалось, що в січні-квітні 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 звернулись із заявами до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області для отримання статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту. Проте, в жовтні 2015 року позивачі отримали повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 23 вересня 2015 року про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, на підставі рішень ДМС України від 7 вересня 2015 року №№ 606-15, 611-15, 605-15, у зв'язку з тим, що подані історії переслідування не відповідають критеріям статусу біженців та додаткового захисту, отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативних рішень за особовими справами. На думку позивачів, названі рішення є незаконними та підлягають скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, представник позивачів в апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, і, крім того, судом порушено норми процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не прийнято до уваги, що на теперішній час ОСОБА_4 є християнкою, та у разі повернення сім'ї ОСОБА_2 до Афганістану існує реальна небезпека для їх життя та здоров'я. Крім того, судом також не прийнято до уваги, що в силу складної ситуації на Батьківщині позивачі не мають можливості надати докази, що підтверджують їх доводи у потребі визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. У зв'язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника відповідача про залишення постанови суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що в січні-квітні 2013 року громадяни Афганістану ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 звернулись із заявами до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області для отримання статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту.

Рішеннями Державної міграційної служби України від 7 вересня 2015 року №№ 606-15, 611-15, 605-15 позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з посиланням на статтю 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

2 жовтня 2015 року та 5 жовтня 2015 року позивачі отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що при розгляді заяв позивачів про надання їм статусу біженців або осіб, що потребують додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявників та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Як встановлено матеріалами справи, в січні-квітні 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 звернулись із заявами до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області для отримання статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведеної норми Закону ГУ ДМС України в Одеській області проведено з позивачами співбесіди.

Як вбачається з протоколів співбесід від 21 лютого 2013 року та від 15 квітня 2013 року, а також наданих позивачами анкет та реєстраційних листків від 31 січня 2013 року та від 15 квітня 2013 року, в обґрунтування заяв про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, позивачі зазначали, що причиною виїзду з країни громадянської належності було наступне. Рідний брат ОСОБА_5 одружився на дівчині на ім'я Рона без згоди її батьків та разом із дружиною в листопаді 2012 року виїхав до Пакистану. Після вказаної події родина дружини брата почала погрожувати позивачам та вимагати віддати заміж ОСОБА_4 за рідного брата батька ОСОБА_4, що в результаті переслідувань змусило позивачів виїхати з Афганістану, а саме, ОСОБА_4 25 грудня 2012 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 12 січня 2013 року та приїхати до Пакистану, звідки через Узбекистан, Казахстан та Росію позивачі потрапили до України. При цьому позивачі вказали, що за захистом на території Російської Федерації не звертались. Крім того, ОСОБА_4 зазначила, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто є неповнолітньою (т. 1 а. с. 39-43, 46-47, 49-54, 172-175, 179-182, 184-189, т. 2 а. с. 64-68, 73-76, 85-88).

З матеріалів справи вбачається, що ГУ ДМС України в Одеській області стосовно позивачів видано накази від 22 лютого 2013 року № 16 та від 16 квітня 2013 року № 30 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (т. 1 а. с. 56, 192, т. 2 а. с. 90).

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 до заяв про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною їх вимушеного від'їзду з країни.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в 2000-х роках виїхали з Афганістану до Таджикистану, де звернулись за захистом через переслідування на території походження з причин належності до певної етнічної групи, а саме хазарійців, в результаті чого останнім був наданий міжнародний захист на території Таджикистану, який вони згодом втратили через добровільне користування захистом країни громадянської належності. 18 серпня 2011 року позивачі виїхали до Російської Федерації, використавши паспорти громадян Афганістану інших осіб, та звернулись за захистом, в якому їм було відмовлено. В 2012 році позивачі отримали в Посольстві Афганістану національні паспорти, після чого повторно звернулись до міграційних органів Російської Федерації з метою отримання тимчасового притулку, в чому їм також було відмовлено. Після названої відмови ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виїхали з Російської Федерації. ОСОБА_7 знову звернулась за захистом до УФМС РФ по Пермському краю із клопотанням щодо визнання біженцем за нововиявленими обставинами, вказавши при цьому те, що на території Російської Федерації вона прийняла християнську віру та через цей факт від неї відмовились батьки і вона вже не може добровільно повернутись до Афганістану. ОСОБА_7 було надано тимчасовий притулок на території Російської Федерації, що документовано відповідним посвідченням від 14 лютого 2013 року НОМЕР_1, строк дії якого до 13 лютого 2014 року. При цьому дата народження ОСОБА_4 в названому посвідченні зазначена як ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т. 1 а. с. 81-83, 72-74).

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про неправдивість даних, які позивачі зазначали в анкетах, реєстраційних листках, а також при проведенні співбесід з посадовими особами ГУ ДМС України в Одеській області, як причини виїзду з країни громадянської належності, тобто з Афганістану.

Отже, доводи позивачів про загрозу їх життю та здоров'ю у разі повернення на Батьківщину не знайшли підтвердження за результатами проведеної перевірки. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивачі не відносяться.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивачів не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивачів особами, які потребують додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, згідно абз. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Матеріалами справи встановлено, що позивачі в 2000-х роках виїхали з Афганістану до Таджикистану, де звернулись за захистом через переслідування на території походження з причин належності до певної етнічної групи, а саме хазарійців, в результаті чого останнім був наданий міжнародний захист на території Таджикистану, який вони згодом втратили через добровільне користування захистом країни громадянської належності.

Матеріалами справи також встановлено, що позивачі в серпні 2011 року дістались Російської Федерації, використавши паспорти громадян Афганістану інших осіб. Державний кордон України ОСОБА_5 та ОСОБА_6 нелегально перетнули в січні 2013 року, а ОСОБА_4 - в березні 2013 року.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 було надано тимчасовий притулок на території Російської Федерації, що документовано відповідним посвідченням від 14 лютого 2013 року НОМЕР_1, строк дії якого до 13 лютого 2014 року. Крім того, дата народження ОСОБА_4 у названому посвідченні зазначена як ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто на момент звернення до Управління позивач була повнолітньою.

Таким чином, до прибуття в Україну позивачі перебували на території Таджикистану, де останнім був наданий міжнародний захист, а також на територій Російської Федерації, в якій ОСОБА_4 отримала тимчасовий притулок до 13 лютого 2014 року, що у розумінні ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» виключає можливість визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

За таких даних, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкетах позивачів, співбесід останніх із посадовими особами відповідача та виявлених з відкритих електронних джерел фактів, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивачів та реальної небезпеки для останніх стати в Афганістані жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявників умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Апеляційний суд відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що на теперішній час ОСОБА_4 є християнкою, та у разі повернення сім'ї ОСОБА_2 до Афганістану існує реальна небезпека для їх життя та здоров'я, оскільки при зверненні до ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_4 неправдиво зазначила, що є неповнолітньою та те, що остання не зверталась за захистом на території інших країн, проте матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 є повнолітньою особою, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій було надано тимчасовий притулок на території Російської Федерації, що документовано відповідним посвідченням від 14 лютого 2013 року НОМЕР_1, строк дії якого до 13 лютого 2014 року. Крім того, в анкеті від 15 квітня 2013 року, реєстраційному листі від 15 квітня 2013 року та при проведенні співбесіди з посадовими особами ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_4 зазначила, що за віросповіданням є мусульманин-шиїт та частково притримується законів Корану. При цьому в суді першої інстанції ОСОБА_4 повідомила, що окрім зазначення себе неповнолітньою особою при зверненні до Управління інша інформація була вказана нею правдиво (т. 1 а. с. 172, 179, 185).

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність оскаржених рішень ДМС України від 7 вересня 2015 року №№ 606-15, 611-15, 605-15, якими позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а відтак рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 19 вересня 2016 року.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

В.О. Скрипченко