Справа № 826/3334/15
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3334/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кобилянський К.М. Суддя-доповідач: Ключкович В.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

14 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Кучми А.Ю.,

Файдюка В.В.,

за участю секретаря Шевчук К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ" ОСОБА_4 про визнання протиправним рішення, зобов"язання вчинити дії?

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач-1) та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова Сергія Івановича (далі - відповідач-2), у якій просить суд:

- визнати протиправним рішення відповідача-2, оформлене листом № 001/529 від 03.12.2014 про визнання договору банківського вкладу № 45032 від 07.07.2014, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «УФС»;

- зобов'язати відповідача-1 відшкодувати ОСОБА_3 кошти у розмірі 187 000,00 гривень за вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу № 45032 від 07.07.2014.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року у задоволенні адміністративного суду відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а саме визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженої особи ФГВФО у формі наказу №6 від 18.11.2014 в частині визнання банківського вкладу нікчемним, зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодувати позивачу кошти за вкладом та нараховані.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що дане рішення суду є протиправним та необґрунтованим, таким, що прийняте судом при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, на підставі недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими. Окрім того, як зазначає апелянт, висновки суду не відповідають обставинам справи,Ю що згідно ст.. 202 КАС України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Крім того, представником позивача до суду апеляційної інстанції подано клопотання про вихід за межі позовних вимог, в якому, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, просить вийти за межі позовних вимог згідно з частиною другою статті 11 КАС України та задовольнити позов шляхом визнання протиправним і скасування наказу Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» Гончарова С.І. №6 від 18.11.2014 в частині визнання банківського вкладу нікчемним №45032 від 07.07.2014.

Колегія суддів вважає необхідним відмовити у задоволенні даної вимоги, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до вимог частини першої ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Виходячи з аналізу вказаних норм слід зробити висновок, що суд апеляційної інстанції при перегляді судового рішення суду першої інстанції може вийти лише за межі доводів апеляційної скарги. Вихід за межі позовних вимог можливий лише судом першої інстанції, оскільки норми ч. 4 ст. 195 КАС України забороняють суду апеляційної інстанції розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах саме позовних вимог, які були заявлені в суді першої інстанції, і доводів апеляційної скарги.

Що стосується клопотання Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ ФІНАСОВИЙ СВІТ» про зупинення провадження у справі до розгляду Конституційним судом України конституційного подання Верховного Суду України щодо конституційності положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», то таке задоволенню не підлягає з огляду на те, що ухвалою Вищого адміністративного суду України у цій справі від 02 червня 2016 року скасовано ухвалу апеляційного суду від 28 травня 2015 року, якою було зупинено апеляційне провадження на цих підставах, тому, враховуючи положення частини п'ятої статті 227 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що у задоволенні клопотання про зупинення провадження слід відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07 липня 2014 між позивачем і ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» № 45032, відповідно до умов якого банк приймає від вкладника на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в сумі 187 000,00 гривень у тимчасове строкове користування на строк до 11.08.2014 та зобов'язується сплачувати проценти за його користування в розмірі, встановленому п. 1.2 цього договору.

Згідно з п. 1.3 договору, датою внесення грошових коштів вкладником є дата надходження грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок у Банку.

Відповідно до пп. 2.1.2, 2.1.3 п. 2.1 договору, банк зобов'язується при настанні дати повернення вкладу, при зверненні вкладника до банку за отриманням вкладу або в день розірвання цього договору, повернути вкладнику суму вкладу та нараховані в порядку, встановленому пп. 2.1.4 цього договору, але не сплачені проценти, шляхом, передбаченим чинним законодавством України (готівкою або перерахуванням на інший рахунок вкладника за письмовим розпорядженням вкладника тощо).

07 липня 2014 відповідно до платіжного доручення TR.59331.20798.85 на вкладний рахунок позивача перераховано грошові кошти в розмірі 187 000,00 грн.

03 грудня 2014 позивача листом № 001/529 повідомлено про прийняття рішення про нікчемність договору банківського вкладу № 45032 від 07.07.2014.

У зв'язку з визнанням вказаного договору нікчемним, позивача не було включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та, відповідно, не включено до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Вважаючи протиправним рішення відповідача-2 про визнання договору нікчемним та, як наслідок, наявність підстав для зобов'язання відповідача-1 відшкодувати ОСОБА_3 кошти у розмірі 187 000,00 грн. за вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу № 45032 від 07.07.2014, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції. проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та відповідно такими, що не підлягають задоволенню.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується та зазначає, що правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Порядок відшкодування ФГВФО коштів за вкладами фізичних осіб, а також порядок здійснення виплат коштів за вкладами протягом дії тимчасової адміністрації в межах суми, гарантованої Фондом, за рахунок цільової позики Фонду, визначено в Положенні про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО від 09.08.2012 №14 (далі - Положення №14).

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пункту 8 розділу I Положення №14 вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, врегульований статтею 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якого уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства. Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

При цьому, уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини 4 статті 26 цього Закону.

Перелік складається станом на день прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку і включає суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на день прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, незалежно від кількості вкладів в одному банку (пункт 4 розділу III Положення №14).

Відповідно до пункту 4 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Згідно частини 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з частиною другою статті 228 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Частина третя цієї статті визначає, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Згідно частини 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

В той же час, суд зазначає, що даними нормами Закону не передбачено жодних дій, які необхідно вчинити уповноваженій особі, для визнання правочинів нікчемними. Правочин є нікчемним сам по собі, а не через те, що його необхідно визнавати таким. Нікчемність правочину достатньо лише виявити. У Законі зазначено, що уповноважена особа лише забезпечує перевірку правочинів на предмет виявлення таких, які вже є нікчемними. Інакше кажучи, уповноважена особа не визнає правочин нікчемним, а лише виявляє або забезпечую таке виявлення та фіксує даний факт.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що Уповноважена особа Фонду:

- зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення таких, що є нікчемними;

- повідомляє сторони за договорами про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Матеріали справи свідчать про те, що договір банківського вкладу № 45038 був укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «УФС» 07.07.2014.

Відповідач-1 зазначив, що постановою Правління Національного банку України від 15.07.2014 № 410/БТ ПАТ «КБ «УФС» віднесено до категорії проблемних (яка є банківською таємницею).

Постановою Правління Національного банку України від 14.08.2014 № 491 ПАТ «КБ «УФС» віднесено до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14.08.2014 № 69 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «УФС», згідно з яким з 15.08.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «УФС».

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «УФС» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Гончарова Сергія Івановича.

На виконання своїх обов'язків, відповідач-1 видав наказ № 34 від 30.10.2014 про створення комісії щодо визнання нікчемними правочинів (договорів) банківських вкладів (депозитів).

Представник відповідача-1 вказав на те, що під час дії тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «УФС» комісією встановлено факти вчинення працівниками та клієнтами Банку, в тому числі й ОСОБА_3 дій, спрямованих на неправомірне отримання від відповідача-2 гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами.

Під час перевірки було встановлено, що кошти на рахунок, відкритий на ім'я ОСОБА_3 надійшли внаслідок так званого «дроблення» (розподілу) депозитного рахунків самого позивача, на якому була розміщена значна сума коштів. Позивач, як власник великого рахунку, який мав значну суму грошових коштів на депозитному/поточному рахунку, домовлявся з працівниками банку про те, що він начебто буде здійснювати «перерахування» коштів у межах існуючих лімітів, а інша фізична особа буде «отримувати» ці кошти на свій рахунок. Таким чином, грошовий вклад/рахунок із значною сумою подрібнювався або розподілявся на суми до 200 000 гривень і цими подрібненими частками фактично перераховувався на рахунки інших фізичних осіб. Таке «подрібнення» грошових сум відбувалось у зв'язку з тим, що при ліквідації банку Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплачує не всю суму вкладу, а лише у межах граничного розміру - 200 000 гривень (стаття 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

На підтвердження зазначених доводів відповідач-1 надав суду довідку про рух коштів по рахункам клієнтів ПАТ «КБ «УФС» та зазначив, що імена фізичних осіб, вказаних у довідці не можуть бути повідомлені, оскільки вони є банківською таємницею, згідно зі статтями 60-62 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Крім того, з вказаної довідки вбачається, що протягом 07.07.2014 з інтервалом в півтори години було зареєстровано перерахування значних обсягів готівкових коштів.

Відповідно до пункту 8 постанови Правління НБУ № 328 від 30.05.2014 (чинної на момент здійснення платежу) банки зобов'язані обмежити видачу готівкових коштів в національній валюті з поточних (у тому числі карткових) та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 150 000 гривень на добу на одного клієнта.

Отже, згідно із положеннями вказаної постанови НБУ, ПАТ «КБ «УФС» зобов'язаний був обмежити видачу готівки, однак інформація з наданої відповідачем-1 довідки про рух коштів по рахункам клієнтів ПАТ «КБ «УФС» свідчить про те, що вказане обмеження було порушено банком.

В суді апеляційної інстанції представником позивача підтверджено ту обставину, що позивач перераховувала кошти з поточного на депозитний рахунок, однак необхідність перерахування в один день частин суми коштів не зміг пояснити суду, як і не зміг обґрунтувати економічну доцільність укладання депозитного договору на тих умовах та на той строк, який було визначено договором банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» № 45032.

Враховуючи викладене, беручи до уваги матеріали справи, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача - 1 що перерахування позивачем частинами коштів з поточного на депозитний рахунок, останнім було здійснено не у зв'язку з укладання договору депозиту (вкладу), а саме з метою в подальшому забезпечити відшкодування цих коштів (до 200000 грн.), виплата яких гарантована за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що і стало і підставою для визнання відповідачем такого договору нікчемним.

Оскільки внаслідок таких дій власник значного вкладу отримав значну перевагу перед іншими кредиторами банку (задоволення вимог яких здійснюється за рахунок ліквідного майна банку), що є порушенням п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону, відповідач-1 правомірно видав наказ від 18.11.2014 № 6 про визнання нікчемними трансакцій та правочинів, згідно якого визнано нікчемними ряд правочинів, в тому числі договір банківського вкладу позивача № 45032 від 07.07.2014.

Виявлені обставини були повідомлені відповідачем-2 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Після чого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було погоджено рішення відповідача-1, яким тимчасово обмежено (заблоковано) виплати по деяким записам у базі даних про вкладників ПАТ «КБ «УФС», що були внесені у період з 01.07.2014 по 16.07.2014 з метою недопущення протиправного відшкодування виплат по зазначеним записам за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Крім того, відповідачу-1 рекомендовано звернутись до правоохоронних органів із заявою про виявлені факти збільшення загальної гарантованої суми, що відбулось у період з 01.07.2014 по 16.07.2014.

На виконання рекомендації виконавчої дирекції Фонду відповідач-1 звернувся із заявою від 16.12.2014 до МВС України, у якій просив дослідити дії осіб, які, на її думку, вчинили дії, що мають ознаки кримінальних правопорушень.

За заявою відповідача-1 зареєстровано кримінальне провадження №0017478 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України від 15.12.2014.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача-1 про те, що оскільки реальних коштів ( саме по договору депозиту) позивач не вносив, про що було відомо працівникам банку, то укладання договору та проведення фінансових операцій щодо перерахування коштів на рахунок, відкритий на ім'я позивача, погіршувало фінансове становище банку і сприяло приведенню банку до неплатоспроможності.

Крім того, проведення вище описаних дій надавало можливість власнику вкладу, розмір якого значно перевищує суму 200 000 гривень, отримати цю суму повністю, без будь-яких обмежень, встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є наданням переваг цьому вкладнику перед іншими кредиторами.

Отже, суд встановив, що позивач не набув права і не мав законних підстав для включення його до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги надані до матеріалів справи докази, щодо нікчемності укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «УФС» Договору № 45032 від 07.07.2014, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовної вимоги про визнання протиправним рішення відповідача-2, оформленого листом № 001/529 від 03.12.2014 про визнання договору банківського вкладу № 45032 від 07.07.2014, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «УФС».

Що стосується позовної вимоги про зобов'язання Фонду про відшкодування ОСОБА_3 кошти у розмірі 187 000,00 грн. за вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу, то, як вірно зазначено судом першої інстанції, така є невірно обраним способом захисту порушеного права та, як наслідок, задоволенню не підлягає, адже в межах наданих повноважень Фонд сам по собі не включає вкладників до Загального реєстру вкладників відповідного банку (на підставі якого (реєстру) і виплачуються кошти), а лише складає Загальний реєстр вкладників виключно на підставі інформації (переліку вкладників), яка надається Уповноваженою особою фонду.

При цьому, саме Уповноважена особа фонду наділена повноваженнями на подання додаткової (уточнюючої) інформації про вкладників, які мають право на відшкодування, внаслідок чого належним способом захисту порушеного права, в рамках подібних правовідносин, є саме зобов'язання Уповноважену особу Фонду надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування, в разі встановлення судом під час розгляду справи факту необґрунтованості не включення кожного окремого вкладника банку до переліку вкладників.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для задоволення позову відсутні.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачами в даному випадку виконано.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали складено та підписано 14.09.2016.

Головуючий суддя: В.Ю.Ключкович

Судді: А.Ю. Кучма

В.В. Файдюк

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Файдюк В.В.

Кучма А.Ю.