Справа № 803/1213/16
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2016-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року Справа № 803/1213/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Дмитрука В. В.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернувся з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області (далі - УМВС України у Волинській області), Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області (далі - УДАІ УМВС України у Волинській області) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку в розмірі 11 413,71 грн. за час затримки розрахунку при звільненні з 07.11.2015 року - 29.04.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні 06.11.2015 року з позивачем не було проведено повний розрахунок, а саме: не виплачено одноразову грошову допомогу. Остаточні її виплати проведені лише 29.04.2016 року. Вважає, що цим відповідачі порушили норми Кодексу законів про працю України, а тому просить визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо непроведення повного розрахунку в день звільнення та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Представник УДАІ УМВС України у Волинській області в наданому суду письмовому запереченні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, посилаючись на те, що наказ від 29.01.2016 року №2 о/с про звільнення позивача, який є підставою для нарахування виплати одноразової допомоги, надійшов до ліквідаційної комісії УДАІ УМВС України у Волинській області 02.02.2016 року. Головою ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області 29.02.2016 року направлено лист голові ліквідаційної комісії ДДАІ МВС України про необхідність надання грошових коштів для виплати вихідної допомоги. Відповідно до реєстру перерахувань грошового утримання працівників УДАІ УМВС України у Волинській області за квітень 2016 року позивачу було виплачено 8 319,28 грн. Крім того, вказує, що норми КЗпП України не поширюються на виплату грошового забезпечення працівників органів внутрішніх справ, оскільки позивач не перебував у трудових відносинах з УДАІ, а проходив службу. Враховуючи вищевикладене, просила в задоволенні позову відмовити повністю.

Представниками сторін подано до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, у зв'язку з чим судом на підставі частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) постановлено ухвалу про здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що наказом ГУ НП у Волинській області від 29.01.2016 року №2 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади інспектора дорожньо-патрульної служби (за рахунок м/б*) взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби ДАІ, підпорядкованої УМВС, з 06.11.2015 року.

29.04.2016 року позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 8 319,28 грн., що підтверджується копіями реєстру перерахувань грошового утримання працівників УДАІ УМВС України у Волинській області за квітень 2016 року, платіжного доручення від 28.04.2016 року №71 та виписки з особистого рахунку позивача у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 02.08.2016 року.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Як передбачає частина перша статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, законодавець закріпив обов'язок роботодавця виплатити працівнику в день його звільнення усі належні йому від підприємства, установи, організації суми та поклав відповідальність за невиконання вказаного обов'язку у вигляді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому до складу належних працівникові сум при звільненні відносяться заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки.

Водночас статтею 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Так, відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 року №499, грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначається залежно від посади, спеціального звання, наукового ступеня і вченого звання, тривалості та умов служби.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Системний аналіз вищевказаних норм чинного законодавства України дає підстави дійти висновку, що грошова допомога, передбачена статтею 9 Закону №2262-XII, є за своєю суттю одноразовою та її виплата здійснюється після звільнення зі служби.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що отримана ОСОБА_1 одноразова грошова допомога при звільненні не входить у структуру заробітної плати, відтак у відповідача відсутній обов'язок щодо виплати вказаної допомоги в день звільнення поліцейського зі служби.

Водночас суд вважає безпідставними твердження представника відповідача про те, що норми КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникають при проведенні розрахунків при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ. При цьому суд зазначає, що закріплені трудовим законодавством правила проведення розрахунку при звільненні працівника є загальними та повинні застосовуватись субсидіарно із нормами спеціального законодавства.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, відтак в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 41, 122, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В.Дмитрук