Справа № 826/22327/15
Суддя: Мороз В.Ф.
Дата ухвалення: 2016-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

30 серпня 2016 року м. Київ К/800/23243/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Мороз В.Ф., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконною в частині постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 №147,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася, в якому просила суд визнати постанову КМУ від 31.03.2015 №147 "Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" в частині встановлення в підпункті 1 п. 1 постанови у 2015 році виплати разової грошової допомоги інвалідам війни першої групи розміром 2835,00 грн незаконною та такою, що не відповідає ст. 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" стосовно відповідності постанови Уряду правової аргументації Європейського суду з прав людини, яка визначена в пункті 23 рішення у справі "Сук проти України", а також в рішенні від 04.12.1974 Yvonne van Duyn V. Home Office сумісно з правовою позицією Верховного суду України, визначеною в постанові від 11 листопада 2008 року у справі №21-24во08, що призвело до порушення права, визначеного пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу, вказаної Конвенції; відповідно до вимог пункту 4 статті 2, пункту 5 статті 4, пункту 3 статті 6 Закону України "Про доступ до судових рішень", застосувати при розгляді та вирішенні справи в суді текст копії Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 та постанови судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 11 листопада 2008 року у справі №21-84во08.

Позов мотивовано тим, що згідно з Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" позивач має право на пільги, передбачені ст.13 цього Закону, а саме на отримання щорічної разової грошової допомоги в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком у розмірі 9490 грн.

Проте, фактично отримала разову грошову виплату у розмірі 2835 грн. на підставі Постанови № 147, яка є незаконною в даній частині виплат та суперечить висновкам Конституційного Суду України, що, як наслідок, завдало позивачу матеріальної шкоди. Зазначена шкода, на думку позивача, становить різницю між фактично отриманими грошовою допомогою та допомогою, яку повинна була отримати позивачка, що становить 6655,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. Суди вказали на прийняття відповідачем оскаржуваної постанови в межах визначених законом повноважень на виконання положень пункту 9 Прикінцевих положень закону України «Про державний бюджет на 2015 рік», відповідно до якого норми і положення, зокрема статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії її соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. При цьому судами зроблено посилання на рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011, від 25 січня 2012 року №3-рп/2012, а також рішення Європейського суду з прав людини у справі «Великода проти України».

У касаційній скарзі ОСОБА_1, не погоджуючись з даними рішеннями, посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011, визнаючи таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 23 грудня 2010 року N 2857-VI з наступними змінами, відповідно до якого у 2011 році норми і положення окремих законів щодо соціального захисту громадян застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік, зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

При цьому зроблені судами висновки узгоджуються з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Великода проти України», в якому суд зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, які відповідають усталеній практиці Вищого адміністративного суду України у цій категорії справ, ця касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

За викладеного вбачаються підстав для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконною в частині постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 №147.

Копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами направити скаржнику.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Суддя В.Ф. Мороз