Справа № 826/5519/15
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №826/5519/15 Головуючий у 1-й інстанції: Данилишин В.М.; Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
У Х В А Л А

Іменем України

07 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сорочко Є.О.

суддів: Земляної Г.В.

Межевича М.В.

за участю секретаря Лисенко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог - Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Сирії - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення від 04.02.2015 р. №28-1 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказану постанову ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, є громадянином Сирії, за національністю араб, за віросповіданням - мусульманин (суніт). До України позивач прибув у 2012 році легально літаком, транзитом через Туреччину.

Позивач 08.04.2013 р. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - ГУ ДМС в м. Києві) із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві-анкеті позивачем зазначено, що причиною виїзду з Сирії є побоювання за своє життя, оскільки він є опозиціонером до діючої влади.

За наслідками розгляду вказаної заяви ГУ ДМС в м. Києві рекомендовано відповідачу відмовити у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 13.09.2013 р. №531-13 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Однак, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2013 року в адміністративній справі №826/15762/13-а за позовом ОСОБА_1 до ДМС України, ГУ ДМС в м. Києві, - визнано протиправним та скасовано рішення №531-13 та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

ГУ ДМС в м. Києві 26 серпня 2014 року складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, рекомендовано відповідачу прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ДМС України 04 лютого 2015 року відповідачем за результатами розгляду особової справи позивача прийнято оскаржуване рішення, яким підтримано висновок ГУ ДМС в м. Києві та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Позивач 19 березня 2015 року отримав повідомлення №35 від 17 лютого 2015 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та вказаної правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 вказаного Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 р. №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у тому числі із заяви-анкети ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач покинув Сирію 10 лютого 2012 року через притиснення з боку служби безпеки і не може повернутися до Сирії через страх бути заарештованим чи вбитим по причині того, що він є опозиціонером режиму.

Проте, будь-яких доказів на підтвердження можливої загрози життю позивачем не надано. Зокрема, позивачем не доведено, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно протоколу співбесіди, на питання "Розкажіть, що змусило Вас звернутися до міграційної служби?" позивач відповів: "Я не зміг відновити паспорт і тоді я вирішив звернутися до Вас для легалізації". Крім того, згідно із протоколом співбесіди позивач зазначив, що був одружений у Сирії, але у 2011 році розлучився. В подальшому 10 березня 2012 року позивач уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2, однак на співбесіді позивач зміг згадати тільки ім'я дружини, а на прохання назвати дату народження дружини відповів, що точно не пам'ятає, але приблизно ІНФОРМАЦІЯ_3 року (в той час як у свідоцтві про шлюб серії НОМЕР_1 зазначено дату народження ІНФОРМАЦІЯ_2 року.)

Згідно листа Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області від 24 липня 2014 року №10716, направленого на запит ГУ ДМС в м. Києві, - позивач вперше прибув до України у 2008 році за діловою візою, оформленою терміном на 2 місяці на підставі службового запрошення ТОВ "Український міжнародний оптовий ярмарок", однак територію України залишив лише через рік. В 2009 році позивачу було видано дозвіл на працевлаштування в Україні в туристичній компанії "Укрзовнішінтур", а останній його в'їзд до України датований 10 лютого 2012 року з приватною метою. Після закінчення строку законного перебування в Україні іноземець її територію не залишив, до підрозділів ДМС України своєчасно не звернувся.

Також колегія суддів враховує, що позивач з метою виїзду з країни постійного проживання в органах влади безперешкодно отримав документ, що посвідчує його особу, оформив відповідні візові документи, що свідчить про те, що держава, громадянином якої він є, забезпечує його права як громадянина і він користується захистом країни своєї громадянської належності.

Зазначені обставини у сукупності не дають підстав дійти висновку про наявність умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Отже, відповідачем при вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, всебічно та повно вивчено всі обставини справи, та встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону щодо позивача. Отже, рішення від 04.02.2015 р. №28-1 є правомірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, які впливають на правильність вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а тому апеляційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року - без змін, оскільки вона ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

головуючий суддя Сорочко Є.О.

судді Земляна Г.В.

Межевич М.В.

повний текст ухвали складено 12.09.2016 року

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Межевич М.В.

Земляна Г.В.