Справа № 803/1182/16
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2016-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року Справа № 803/1182/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ковальчука В.Д.,

при секретарі судового засідання Ткачук І.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 Сінг до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 Сінг звернувся з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМСУ) про визнання протиправним та скасування наказу від 26.07.2016 року №30 та зобовязання переглянути справу громадянина ОСОБА_3 Сінга про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, перебуваючи у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі Волинський ПТПІ), 06.07.2016 року звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27.07.2016 року позивачу було вручено повідомлення №0704/08 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою такого повідомлення є наказ № 30 від 26.07.2016 року. Відмову було вмотивовано тим, що надана позивачем інформація не дає підстави кваліфікувати позивача як особу, що підпадає під пункт 1, 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Позивач не погоджується з наказом від 26.07.2016 року № 30, оскільки відповідач неналежно виконав обовязок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не врахував, що основною причиною звернення за захистом є переслідування його зі сторони родичів та існує реальний ризик застосування до нього тортур, жорстокого та такого, що принижує гідність поводження і покарання, зокрема позивач зазначив, що його родичі, шляхом примушування підписати певні документи, намагаються відібрати його спадщину.

Позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ УДМСУ від 26.07.2016 року №30 та зобовязати відповідача переглянути його справу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В поданих до суду письмових запереченнях проти позову від 31.08.2016 року №0701/ 8733 (а. с. 26 34) відповідач адміністративний позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з тих підстав, що оскаржуваний наказ прийнятий з дотримання вимог міжнародних договорів та нормативно-правових актів України.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача адміністративний позов не визнала та просить відмовити у його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2016 LT 0012 (а.с.35-68) встановлено, що позивач ОСОБА_3 Сінг, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в провінції Пенджаб (ОСОБА_3), за віросповіданням сикх, не одружений, проживав село Сандравала, район Карпутла, провінція Пенджабі, в даний час знаходиться у Волинському ПТПІ.

06.07.2016 року позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.40 - 43), яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 06.07.2016 року № 04-01/341 була скерована до УДМСУ та отримана останнім 06.07.2016 року за вх. № 4894 (а.с.37).

Наказом УДМСУ від 26.07.2016 року № 30 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено громадянину ОСОБА_3 Сінг, ІНФОРМАЦІЯ_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 64). УДМСУ направило позивачу повідомлення від 27.07.2016 року № 0704/08 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 06).

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі наказу, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Обєднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сімями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.07.2016 року (а. с. 60 - 64), на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ від 26.07.2016 року № 30, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку із тим, що заява носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є очевидно необґрунтованою, у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV Попередній розгляд заяв Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМСУ при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 25.07.2016 року (а. с. 55 57), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 Сінг, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в провінції Пенджаб республіки ОСОБА_3, проживав в селі Сандравала, район Карпутла, провінція Пенджаб. Сімя займалася фермерським господарством. Зі слів ОСОБА_3 Сінга, після смерті батька і матері вся земля і власність перейшли йому у спадок. Це стало причиною конфлікту між ним і братом батька, який намагався відібрати цю власність. Як розповідає позивач, його дядько найняв людей , які його побили і написали неправдиву заяву на нього в поліцію. В підтвердження своїх слів ОСОБА_3 Сінг жодних документальних підтверджень по вищевказаних подіях не надав. З протоколу співбесіди 29 лютого 2016 року ОСОБА_3 Сінг на підставі візи виїхав до Росії де проживав у готелі, а 29 березня нелегально автомобілем прибув в Україну. При прибутті в Україну до компетентних органів держави із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

25.03.2016 року позивач був затриманий групою реагування відділу прикордонної служби Сянки Мостицького прикордонного загону в районі 234 прикордонного знаку, на відстані близько 1700 метрів від лінії державного кордону, що на території Турківського району Львівської області, за спробу незаконного, поза пунктом пропуску, перетинання державного кордону України, в складі групи осіб.

Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 29.03.2016 року у справі № 448/348/16-а за адміністративним позовом Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління ДПС України до громадянина ОСОБА_3 Сінга про примусове видворення позов задоволено, примусово видворено позивача (а. с. 38 - 39 ).

Таким чином, з матеріалів справи слідує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся тільки в липні 2016 року, будучи поміщеним у Волинський ПТПІ на підставі постанови Мостиського районного суду Львівської області від 29.03.2016 року, хоча мав обєктивну можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про те, що набуття захисту не було для нього пріоритетним завданням, позивач не шукав захисту в Україні, а використовував її як транзитну країну для виїзду в одну із країн Західної Європи.

Суд погоджується із доводами представника відповідача, що позивачем не наведено даних про наявність будь-яких проблем із владою ОСОБА_3. Зокрема, відсутність заборони компетентних органів влади ОСОБА_3 на виїзд ОСОБА_3 Сінга засвідчує той факт, що залишаючи країну своєї громадянської належності, використовував повітряний простір. При цьому, перетин кордону передбачає проведення відповідної перевірки документів, позивач безперешкодно отримав паспорт та без будь-яких проблем оформив відповідні візові документи та не був затриманий, що ставить під сумнів факт побоювання, а свідчить про те, що держава, громадянином якої він є, забезпечує його права як громадянина і він користується захистом країни своєї громадянської належності.

Крім того, у цій країні населення не зазнає переслідувань, тому для позивача існує альтернатива внутрішнього переміщення у країні походження. При цьому, УДМСУ повно та обєктивно використало актуальну інформацію про ОСОБА_3, у висновку від 26.07.2016 року є посилання на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел) (а. с. 60 -63).

На думку суду, небажання позивача повертатися у країну походження ОСОБА_3 через можливі переслідування родичів у звязку із спадкуванням майна вказує на відсутність переслідування і ворожнечі, і такі пояснення, з урахуванням інших пояснень позивача та його дій, суд розцінює як його бажання знайти шляхи легалізації перебування в Україні.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМСУ, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, у звязку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу УДМСУ від 26.07.2016 року № 30.

Таким чином, з наведених вище підстав, у задоволенні взаємоповязаних позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162, 163 КАС України, на підставі Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 Сінг до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобовязання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі 19 вересня 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Д. Ковальчук