Справа № 826/613/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/613/16 Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова А.В.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А
Іменем України

07 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника відповідачів Молодницької І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.04.2015 №101.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 21.08.2015, яким Державній міграційній службі України рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

Листом від 17.09.2015 №1-12/4503-15 особову справу громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 направлено до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві на доопрацювання, оскільки у рекомендаційному висновку не досліджено правдоподібності тверджень заявниці щодо зміни віросповідання. Відповіді на питання щодо основних постулатів християнства та релігії Свідків ОСОБА_2 є розмитими та нечіткими, заявниця плутається у подіях та датах, пов`язаних зі зміною віросповідання. Крім того, у даному листі вказано, що у висновку відсутня релевантна інформація про країну-походження заявниці.

З урахуванням викладеного, Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.11.2015, яким Державній міграційній службі України рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, рішенням Державної міграційної служби України від 21.12.2015 №861-15 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Ірану ОСОБА_1 , внаслідок чого Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві направлено позивачу повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 06.01.2016 №2.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.12.2015 №861-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що громадянка Ірану ОСОБА_1 мала можливість вільно проживати в третій безпечній країні, де не піддавалася переслідуванням місцевих органів влади, що в контексті пункту 6 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є умовою, за якою особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суд також зазначив, що неоднозначність позивача при обранні віросповідання під час вирішення відповідачами питання про можливість її визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не є достатньою підставою, яка свідчить про побоювання позивача стати жертвою переслідування на релігійному ґрунті у країні-походження.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 (далі Закон № 3671-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Частиною 11 вказаної статті передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.ч. 5, 7, 13 ст. 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач, обґрунтовуючи своє звернення до міграційної служби, а також позов та апеляційну скаргу до суду, стверджує, що має побоювання переслідувань та покарання у країні своєї громадянської належності осіб у зв`язку зі зміною нею релігії на християнство.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 06.10.2010 була одружена на громадянині України (а.с. 59), у зв`язку із чим, 17.02.2012 прибула до України. Під час співбесіди 19 травня 2015 року позивач також зазначила, що причиною, яка змусила її покинути ОСОБА_3 стало бажання жити у вільній, демократичній державі, а в Ірані не було ні свободи слова, ні віросповідання. У травні 2013 року після розлучення з чоловіком позивач прийняла християнство та почала вивчати Біблію разом зі Свідками Ієгови, однак хрещення не приймала (а.с. 41-42).

Варто зазначити, що відповідно до поданої позивачем анкети від 28.04.2015 вона вибула з країни походження у 2002 році, а згідно свідоцтва про шлюб одружена лише 06.10.2010, що свідчить про неправдивість тверджень заявниці з приводу особистого шлюбу, як причини виїзду із країни походження.

Під час співбесіди 15 липня 2015 року позивач повідомила, що проживає на території України близько 15 років з 2000 року, підтвердження відвідання на території України церкви Свідків Ієгови та доказів переслідувань та насильства у власній країні не має (а.с. 48).

У ході співбесіди 17 листопада 2015 року позивач повідомила, що у країні її походження проживають мати із сестрою (під час співбесіди позивач також зазначила, що в Ірані проживає її дочка від першого шлюбу), вказала, що почала відвідувати католицьку церкву (а.с. 57-58).

З наведеного вбачається, що жодних доказів на підтвердження загрози життю ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки її заяви міграційним органом позивачем не надано не було.

Варто також звернути увагу на те, що із заявою від 28.04.2015 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернулась лише після того, як 21.04.2015 було прийнято рішення про її примусове повернення до країни походження. Тобто, до прийняття вказаного рішення, позивач не зверталась за захистом до органів міграційної служби. Відсутні також докази вжиття позивачем дій щодо легалізації її перебування на території іншими шляхами.

Апеляційний суд також бере до уваги той факт, що позивач не пояснила з яких причин стався інцидент з органами поліції Ірану у 2012 році. Проте вбачається, що він ніяк не співвідноситься з її зміною віросповідання, адже сама заявниця зазначає, що змінила релігію лише у 2013 році.

Неоднозначність тверджень позивача при обранні віросповідання під час вирішення відповідачами питання про можливість її визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не є достатньою підставою, яка свідчить про побоювання позивача стати жертвою переслідування на релігійному ґрунті у країні походження. Посилання на переслідування та покарання у країні своєї громадянської належності осіб, які змінили свою релігію, не містять конкретних відомостей про утиски позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що заява позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні вирішена відповідачами з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини. Цим рішенням обґрунтовано відмовлено в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, оскільки позивач не навів обґрунтованих побоювань особистої небезпеки чи переслідувань в країні своєї громадянської належності.

Правомірність відмови у визнанні громадянина Ірану біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту у зв`язку зі зміною віросповідання підтримав також і Вищий адміністративний суд України (ухвала від 12 липня 2016 року по справі № 826/5081/13-а).

За таких обставин, колегія суддів підтримує оскаржуване рішення відповідача-2 та рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2016 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 08.09.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.