Справа № 130/982/16-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2016-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 130/982/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Шепель К.А.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

08 вересня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Загороднюка А.Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

Представника відповідача: Цвець А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунальної установи "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" на постанову Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 09 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Жмеринської міської ради Вінницької області, Комунальної установи "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Жмеринської міської ради Вінницької області, Комунальної установи "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до постанови Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 09 червня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на прийняття оскарженого рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції оскаржену постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи законність своєї бездіяльності щодо забезпечення інваліда відсутністю фінансування.

Позивач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явився . Про причини своєї неявки суд не повідомив.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції доводи скарги підтримала у повному обсязі з підстав і мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи та підтвердилось в судовому засіданні, звертаючись до суду та на аргументацію позовних вимог, позивач вказала на те, що вона здійснює догляд за ОСОБА_4, яка стоїть на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Жмеринської міської ради як інвалід 1 групи.

За індивідуальною програмою реабілітації інвалідів від 18 червня 2015 року ОСОБА_4 було призначено сидіння для ванни та душу, приліжковий столик для годування, якими її повинно було забезпечити Управління, а також 120 шт. памперсів на місяць, якими її повинно було забезпечити Комунальна установа «Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги» (далі Медичний центр). На протязі майже року відповідачі не виконали та не виконують своїх обов'язків, позивач витрачає свої кошти на забезпечення підопічної всім необхідним для проживання. Позивач неодноразово зверталася до відповідачів з проханням виконати індивідуальну програму реабілітації інваліда ОСОБА_4 та вимушена була звертатись до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, однак сидіння для ванни та душу, а також приліжковий столик для годування до сих пір не видані, памперси вона придбаває за свої кошти.

З огляду на вищевикладене, позивач і звернулась до суду за захистом прав та законних інтересів ОСОБА_4.

Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання або неналежне виконання законів, якими передбачено певні соціальні гарантії, через відсутність коштів для їх виплати не є підставою для виправдання незабезпечення щомісячною державною соціальною допомогою інваліда ОСОБА_4

Що стосується стягнення моральної шкоди, суд І інстанції зазначив, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки неналежне ставлення відповідача до позивача не підтверджується ніякими доказами, представлення яких відповідно до вимог ч.1 ст.71 КАС є обов'язком позивача : кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Судова колегія апеляційної інстанції повністю погоджується з даним рішенням суду першої інстанції та надаючи правову оцінку публічно - правовому спору в межах апеляційної скарги, зазначає наступне.

Згідно з статтею 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, наслідком травм або з уродженими дефектами, що призводить до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» порядок та умови визначення потреб у зв'язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності інваліда. Види і обсяги необхідного соціального захисту інваліда надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації. Індивідуальна програма реабілітації є обов'язковою для виконання державними органами, підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями.

Згідно з статтею 11 Закону України «Про реабілітацію інвалідів» місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених нормативно-правовими актами створюють умови для забезпечення інвалідів, дітей-інвалідів, виходячи з їх потреб та відповідно до рекомендацій медико-соціальних експертних комісій (лікарсько-консультативних комісій лікувально-профілактичних закладів), технічними та іншими засобами і послугами реабілітації, виробами медичного призначення, спеціальним автотранспортом.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» фінансове забезпечення заходів щодо соціальної захищеності інвалідів і дітей-інвалідів здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, у тому числі Фонду соціального захисту інвалідів, місцевих бюджетів, а також органами місцевого самоврядування за місцевими програмами соціального захисту окремих категорій населення за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Статтею 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що інвалідам і дітям-інвалідам надаються безоплатно або на пільгових умовах послуги з соціально-побутового і медичного обслуговування, технічні та інші засоби реабілітації (засоби для пересування, протезні вироби, сурдотехнічні засоби, мобільні телефони для письмового спілкування тощо), вироби медичного призначення (індивідуальні пристрої, протези очей, зубів, щелеп, окуляри, слухові та голосоутворювальні апарати, ендопротези, сечо- та калоприймачі тощо) на підставі індивідуальної програми реабілітації, автомобілі - за наявності відповідного медичного висновку.

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку забезпечення інвалідів та дітей інвалідів технічними та іншими засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 03.12.2009 № 1301, до технічних засобів, які отримують безпосередньо інваліди, діти-інваліди або їх законні представники в закладах здоров'я для використання в амбулаторних та побутових умовах, належать слухові апарати, сечоприймачі чоловічі та жіночі, високо поглинальні прокладки для жінок, які страждають нетриманням сечі, калоприймачі, підгузники, а також технічні засоби з мовним виводом: глюкометри, термометри та тонометри. Забезпечення інвалідів і дітей-інвалідів технічними засобами здійснюється на підставі медичного висновку за рахунок та в межах коштів державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до пункту 6 Порядку забезпечення інвалідів та дітей інвалідів технічними та іншими засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 03.12.2009 № 1301 облік інвалідів, які мають право на безоплатне забезпечення технічними засобами ведуть територіальні органи охорони здоров'я, якими є: управління охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, Міністерство охорони здоров'я Автономної Республіки Крим за зареєстрованим місцем проживання осіб, тримання під вартою або відбування кримінального покарання.

Отже громадянин, який набув статусу інваліда та звернувся до територіального органу охорони здоров'я із заявою про взяття його на облік для забезпечення технічними та іншими засобами, має право безоплатно отримати технічні та інші засоби.

При цьому, чинним законодавством не встановлено жодних обмежень у реалізації зазначеного права, не передбачено підстав, за наявності яких особа втрачає право на отримання таких засобів, та, відповідно, умов, за яких територіальний орган охорони здоров'я набуває права відмовити особі у видачі безоплатно зазначених засобів.

Як вірно встановлено судом І інстанції та підтвердилось з матеріалів справи, ОСОБА_4, є інвалідом 1 групи загального захворювання безтерміново, що підтверджується ксерокопією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 18 червня 2015 року (а.с.12).

18 червня 2015 року цією комісією розроблена та видана Індивідуальна програма реабілітації інваліда № 50762 на два роки - до 18 червня 2017 року, в якій, крім іншого, вказана потреба у забезпеченні ОСОБА_4 спеціальними засобами для догляду : сидінням для ванни та душу, а також виробами медичного призначення : памперсами 120 шт. на місяць, про що свідчить ксерокопія цієї Індивідуальної програми (а.с.12-а).

24 грудня 2015 року позивач звернулася до Управління з заявою про взяття на облік та забезпечення її підопічної сидінням для ванни та приліжковим столиком, що видно з ксерокопії заяви (а.с.37). Управлінням видане направлення для забезпечення цими допоміжними засобами, що підтверджується ксерокопіями цих направлень (а.с.38-39).

14 січня 2016 року позивач звернулася у Комунальну установу «Жмеринська центральна районна лікарня», натомість її звернення було перенаправлене до Медичного центру (а.с.8).

19 січня 2016 року Медичний центр направив позивачеві листа з роз'ясненням, які документи необхідно подати для забезпечення ОСОБА_4 безоплатними ліками та памперсами (а.с.28).

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», основними завданнями законодавства України з питань реабілітації інвалідів є: створення умов для усунення обмежень життєдіяльності інвалідів, відновлення і компенсації їх порушених або втрачених здатностей до побутової, професійної, суспільної діяльності.

Ст.42 закону визначає, що фінансування заходів з реабілітації інвалідів, дітей-інвалідів, витрат на утримання реабілітаційних установ здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, цільових страхових фондів, засновників реабілітаційних установ, добровільних пожертвувань та інших джерел, передбачених законом.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 по справі «Будченко проти України» (заява № 38667/06) наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (п. 39 рішення).

Більше того, згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених нормативно-правовими актами, організують контроль за діяльністю суб'єктів господарювання, які здійснюють реабілітаційні заходи, незалежно від підпорядкування і форми власності, за додержанням ними вимог ліцензування; створюють умови для забезпечення інвалідів, дітей-інвалідів, виходячи з їх потреб та відповідно до рекомендацій медико-соціальних експертних комісій (лікарсько-консультативних комісій лікувально-профілактичних закладів), технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, спеціальним автотранспортом та реабілітаційними послугами.

Крім того, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Статтею 28 Конвенції про права інвалідів, ратифікованої Україною 16.12.2009 р., передбачено, що держави-учасниці визнають право інвалідів на соціальний захист і на користування цим правом без дискримінації за ознакою інвалідності й уживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права, зокрема заходів із забезпечення інвалідам рівного доступу до отримання чистої води та із забезпечення доступу до належних і недорогих послуг, пристроїв та іншої допомоги для задоволення потреб, пов'язаних з інвалідністю.

З огляду на задекларовані гарантії прав інвалідів та враховуючи численність нормативно-правових актів, які регулюють питання забезпечення інвалідів засобами реабілітації, суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком суду І інстанції про часткове задоволення позовних вимог , оскільки доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та є не обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 159 КАС України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм адміністративного процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198, ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак, підстав для скасування такого рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Комунальної установи "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" залишити без задоволення, а постанову Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 09 червня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі протягом п'яти днів.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Загороднюк А.Г.