Справа № 804/294/16
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2016 р. Справа № 804/294/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, в якому просив:
- визнати дії державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Січкар Таїси Миколаївни у виконавчому провадженні №42870005, відкритому на підставі виконавчого листа №2а/0470/1539/11, виданого 27.09.2012р. Дніпропетровським окружним адміністративним судом, щодо винесення постанови від 09.04.2014р. про накладення арешту на майно позивача та оголошення заборони на його відчуження та постанови від 17.04.2014р. про накладення арешту на все майно боржника (позивача) із забороною його відчуження неправомірними та такими, що порушують права та свободи позивача;
- зобов'язати державного виконавця або начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції задовольнити вимоги позивача та усунути порушення його прав, скасувавши вказані постанови державного виконавця Січкар Т.М. від 09.04.2014р. та від 17.04.2014р. про накладення арешту на особисте майно позивача, а саме: квартиру АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що в грудні 2015 року позивач дізнався, що вищевказане нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, яка перебуває у власності позивача на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2007р., перебуває під арештом на підставі оскаржуваних рішень відповідача, прийнятих в рамках виконавчого провадження №42870005, які винесені без будь-якого попередження ОСОБА_1 Однак, виконавчий документ, на підставі якого відкрито це виконавче провадження, ще 25.06.2014р. повернутий стягувачеві без виконання, проте, не зважаючи на це, арешт все одно не знято, чим порушено вимоги ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, арешт накладено на майно позивача з порушенням приписів п.7 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки сума штрафу, що стягувалася з ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №42870005, у розмірі 2382,50грн. не перевищує 10-кратний розмір мінімальної заробітної плати, отже, державний виконавець не має права звертати стягнення та накладати арешт на єдине житло боржника, вартість якого в багато разів перевищує суму боргу. До того ж, станом на квітень 2014 року ця квартира перебувала в іпотеці у банка, за договором іпотеки, укладеним для забезпечення виконання кредитного договору, тому відповідно до п.3 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на дану квартиру допускалося на той час лише для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя (банку).
Позивач про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте його представник у судове засідання не з`явився, але надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.
Відповідач про час, дату та місце розгляду справи також був повідомлений належним чином, проте його представник у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, правом на подання письмових заперечень проти позову не скористався, однак, надав витребувані ухвалою суду копії матеріалів виконавчого провадження ВП №42870005.
Зважаючи на приписи ч.4 ст.122, ч.4, ч.6 ст.128 та ст.181 КАС України, суд розглянув дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами, оскільки не вбачає потреби заслуховувати свідків та експертів.
Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про те, що даний адміністративний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Вказане судове рішення набрало законної сили 23.05.2012р.
На підставі цієї постанови 27.09.2012р. Дніпропетровським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №2а/0470/1539/11.
У квітні 2014 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська звернувся до Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі - Індустріальний ВДВС) з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №2а/0470/1539/11, виданого 27.09.2012р. Дніпропетровським окружним адміністративним судом.
В означеній заяві прокурор також просив винести постанову про накладення арешту на майно боржника та оголосити заборону його відчуження.
09 квітня 2014 року державним виконавцем Індустріального ВДВС Січкар Т.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №42870005 з виконання виконавчого листа №2а/0470/1539/11, виданого 27.09.2012р. Дніпропетровським окружним адміністративним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави боргу в розмірі 2382,50грн.
Крім того, 09.04.2016р. державним виконавцем Індустріального ВДВС Січкар Т.М. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 в межах суми стягнення 2382,50грн. та заборонено здійснювати відчуження вищезазначеного майна, яке належить боржникові лише в межах суми боргу.
На підставі вищевказаної постанови державного виконавця Індустріального ВДВС Січкар Т.М. від 09.04.2014р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 17.04.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження.
25.06.2014р. державним виконавцем Індустріального ВДВС Січкар Т.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні №42870005, в якій зазначалося, що в ході проведення виконавчих дій державним виконавцем неодноразово здійснено вихід за адресою проживання боржника, під час якого боржник був відсутній; також боржнику неодноразово надіслано виклики до ВДВС, на які боржник не реагує; згідно повідомлень реєструючи органів майно, на яке може бути звернуто стягнення, у боржника відсутнє, у зв'язку із чим на підставі п.2 ч.2 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист №2а/0470/1539/11, виданий 27.09.2012р. Дніпропетровським окружним адміністративним судом, повертається стягувачу.
Матеріали виконавчого провадження №42870005, копії яких долучені до матеріалів справи, містять супровідний лист, яким ОСОБА_1 надсилалася копія оскаржуваної постанови державного виконавця Індустріального ВДВС Січкар Т.М. від 09.04.2014р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проте, докази про отримання позивачем цієї постанови у виконавчому провадженні №42870005 відсутні. Відповідачем таких доказів також не надано, як і не надано доказів того, що ОСОБА_1 ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження і міг дізнатися про оскаржуване рішення раніше, ніж це зазначено в позові.
Водночас, в позові вказано, що ОСОБА_1 дізнався про оскаржувану постанову у грудні 2015 року, коли звернувся до нотаріуса з приводу посвідчення договору дарування квартири АДРЕСА_1 своїй донці.
Доказів протилежного відповідачем не надано.
До суду позивач звернувся 25.12.2015р., що посвідчується поштовим штемпелем відділення поштового зв'язку на поштовому конверті, в якому надсилався позов.
За наведених обставин, підстави стверджувати про пропуск позивачем строку звернення до суду відсутні.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зважає на таке.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках. У заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
За змістом приписів ч.1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Згідно з ч.2 ст.57 цього Закону арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Відповідно до ч.3 ст.57 вказаного Закону постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.
Частиною 4 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Зважаючи на те, що на виконанні у державного виконавця Індустріального ВДВС Січкар Т.М. перебувало виконавче провадження №42870005 щодо виконання рішення суду про майнове стягнення, а в заяві про відкриття цього виконавчого провадження стягувач просив державного виконавця накласти арешт на майно боржника та оголосити заборону на його відчуження, а також враховуючи, що відповідно до ч.1, ч.2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом, при цьому п.5 ч.3 ст.11 цього Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, наділений правом накладати арешт на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, суд приходить до висновку про правомірність оскаржуваної постанови державного виконавця Індустріального ВДВС Січкар Т.М. від 09.04.2014р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної у виконавчому провадженні №42870005, та про відсутність підстав для її скасування.
Доводи позивача про те, що ця постанова є протиправною з посиланням на ч.7 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» не спростовують зроблений судом висновок, оскільки вказана норма права встановлює заборону саме на звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, водночас, оскаржуваним рішенням державного виконавця такого стягнення і не проводилося.
Також слід зазначити, що ч.7 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.
Оскільки на момент відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника (позивача) державний виконавець не наділений відомостями про склад майна боржника, такий арешт накладається на все майно у межах суми боргу, що і було зроблено відповідачем в оскаржуваному рішенні.
Також задоволенню не підлягають позовні вимоги ОСОБА_1 щодо оскарження постанови державного виконавця Індустріального ВДВС Січкар Т.М. від 17.04.2014р. про накладення арешту на все майно боржника (позивача) із забороною його відчуження, оскільки судом встановлено, що така постанова взагалі не виносилася і не існує.
Арешт на майно позивача та заборону його відчуження здійснено саме оскаржуваною постановою державного виконавця Індустріального ВДВС Січкар Т.М. від 09.04.2014р.
17.04.2014р. було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження державним реєстратором реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області саме на підставі вищевказаної постанови державного виконавця Індустріального ВДВС Січкар Т.М. від 09.04.2014р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Січкар Таїси Миколаївни у виконавчому провадженні №42870005, відкритому на підставі виконавчого листа №2а/0470/1539/11, виданого 27.09.2012р. Дніпропетровським окружним адміністративним судом, щодо винесення постанови від 09.04.2014р. про накладення арешту на майно позивача та оголошення заборони на його відчуження та постанови від 17.04.2014р. про накладення арешту на все майно боржника (позивача) із забороною його відчуження неправомірними та такими, що порушують права та свободи позивача, задоволенню не підлягають.
Щодо частини позовних вимог про зобов'язання державного виконавця або начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції задовольнити вимоги позивача та усунути порушення його прав, скасувавши вказані постанови державного виконавця Січкар Т.М. від 09.04.2014р. та від 17.04.2014р. про накладення арешту на особисте майно позивача, а саме: квартиру АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.
Як вказувалося вище, постановою державного виконавця Індустріального ВДВС Січкар Т.М. від 25.06.2014р. у виконавчому провадженні №42870005 виконавчий лист №2а/0470/1539/11, виданий 27.09.2012р. Дніпропетровським окружним адміністративним судом, на підставі п.2 ч.2 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто стягувачу.
Так, відповідно до п.2 ч.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Згідно з ч.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
За змістом норм Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно вимог ст. 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - ст. 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - ст. 48 цього Закону.
Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено наслідки завершення виконавчого провадження.
Так, відповідно до ч.1 ст.50 цього Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
З аналізу наведених норм вбачається, що завершуючи виконавче провадження, в тому числі шляхом повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець має застосувати наслідки такого завершення, передбачені приписами ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, вказати у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
У позовній заяві позивач не оскаржує бездіяльності державного виконавця щодо не вирішення цього питання та не зняття накладеного ним арешту, а просить суд зобов'язати державного виконавця або начальника Індустріального ВДВС задовольнити вимоги позивача та усунути порушення його прав, скасувавши вказані постанови державного виконавця Січкар Т.М. від 09.04.2014р. та від 17.04.2014р. про накладення арешту на особисте майно позивача, а саме: квартиру АДРЕСА_1, однак, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не є правильним, тим паче, що судом встановлено, що оскаржуваною постановою від 09.04.2014р. арешт на майно позивача в межах суми боргу накладено відповідно до вимог чинного законодавства та правомірно оголошено заборону його відчуження, а постанова від 17.04.2014р. взагалі не існує і такі вимоги є помилковими.
Разом з тим, в ході розгляду справи судом встановлено, що дійсно мало місце порушення прав позивача шляхом недотримання державним виконавцем приписів ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у разі прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зобов'язаний зазначити у такій постанові, зокрема, про скасування арешту накладеного на майно боржника.
Однак, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 25.06.2014 р. у виконавчому провадженні №42870005, про скасування арешту, накладеного на усе майно позивача, як боржника у цьому виконавчому провадженні, у межах суми боргу, не зазначено.
Водночас, частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Згідно загальної декларації прав людини (ст.17), кожна особа має право мирно володіти майном і не може бути позбавлена цього майна. За статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції по правам людини від 20.03.1952 р. передбачено, що кожна особа має право на повагу свого майна. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законами та загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожна особа має права на володіння своєю власністю та відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді дій або бездіяльність органів державної влади, посадових осіб. Кожен має право будь-якими засобами не забороненими законом захищати свої права від порушень та протиправних посягань.
Так, ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Зважаючи на те, що позивач і є боржником у виконавчому провадженні №42870005 і ним не заявлялося про наявність спорів з третіми особами щодо права власності на арештоване майно, посилання відповідача на приписи ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними.
Натомість, дійсно приписами ч.ч.1,2,4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Наведені норми кореспондуються з приписами ст.181 КАС України.
В даному випадку позивач скористався правом оскарження дій та рішень відповідача в судовому порядку, однак, неправильно обрав спосіб захисту порушеного права.
Враховуючи викладене, суд, вважає за необхідне на підставі ч.2 ст.11 КАС України вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, а спосіб захисту, обраний позивачем, є недостатнім для позову, та визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Січкар Таїси Миколаївни щодо невиконання приписів ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: щодо невинесення постанови про скасування арешту майна боржника, накладеного постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Січкар Таїси Миколаївни від 09.04.2014р. у виконавчому провадженні №42870005 на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1, при завершенні виконавчого провадження №42870005, а також зобов'язати Індустріальний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції винести постанову про скасування арешту майна боржника у виконавчому провадженні №42870005, накладеного постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Січкар Таїси Миколаївни від 09.04.2014р. в порядку, визначеному ст.50 Закону України «Про виконавче провадження».
Зважаючи на наведене та керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Січкар Таїси Миколаївни щодо невиконання приписів ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: щодо невинесення постанови про скасування арешту майна боржника, накладеного постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Січкар Таїси Миколаївни від 09.04.2014р. у виконавчому провадженні №42870005 на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1, при завершенні виконавчого провадження №42870005.
Зобов'язати Індустріальний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції винести постанову про скасування арешту майна боржника у виконавчому провадженні №42870005, накладеного постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Січкар Таїси Миколаївни від 09.04.2014р. в порядку, визначеному ст.50 Закону України «Про виконавче провадження».
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Турова