Справа № 813/5405/15
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 р. Справа № 876/3909/16
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

за участі представників позивача - Мельничука В.А.,

та відповідача - Рибака Н.Я.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ера Трейд» до Львівської митниці ДФС про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

09.09.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ера Трейд» (далі - ТОВ) звернулося до суду з позовом до Львівської митниці ДФС (далі - Митниця) у якому просило зобов'язати відповідача зарахувати в рахунок майбутніх платежів ТОВ заяво сплачену при митному оформленні товарів за вантажно-митними деклараціями (далі - ВМД) №№209120000/2015/802123, 209120000/2015/802020, 209120000/2015/802068, 209120000/2015/802070, 209120000/2015/802160, 209120000/2015/802416, 209120000/2015/802419 суму податку на додану вартість (далі - ПДВ) в розмірі 55280,23грн.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що після сплати скоригованої митним органом митної вартості товару, ним було оскаржено відповідні рішення відповідача, результатом чого стало рішення Державної фіскальної служби України від 17.06.2015 №12647/9/99-99-25-02-03-15 «Про розгляд скарг» (далі - Рішення ДФС), яким визначено, що митне оформлення товарів, що ввозились ТОВ можливе за митною вартістю заявленою декларантом. Однак, Митниця, незважаючи на неодноразові звернення ТОВ фактично відмовило у зарахуванні в рахунок майбутніх платежів ТОВ, заяво сплачену суму ПДВ.

21.10.2015 ТОВ до початку розгляду справи по суті, змінило предмет позову згідно заяви (а.с.23-28 т.3), та просило визнати протиправними та скасувати прийняті відповідачем рішення про коригування митної вартості товарів від 22.01.2015 №209000011/2015/900002/1, 23.01.2015 №№209000011/2015/900004/1, 209000011/2015/900005/1, 209000011/2015/900006/1 та 209000011/2015/900003/1, 26.01.2015 №№209000011/2015/900008/1 та 209000011/2015/900009/1 (далі - Рішення).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року у справі №813/5405/15 заявлений позов задоволено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила Митниця, яка покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі покликаються на те, що позивачем пропущено строк звернення із даним адміністративним позовом, а також оскаржувані ним рішення прийняті у зв'язку із наявністю у митного органу обґрунтованого сумніву у реальності заявленої декларантом митної вартості товарів, що однак безпідставно не взято до уваги судом першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у позивача були усі підстави для визначення митної вартості товарів за ціною договору, такий надав усі підтверджуючі документи для цього, проте відповідачем безпідставно такі не були належним чином взяті до уваги.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з таких міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02.01.2015 ТОВ було укладено договір купівлі-продажу № з компанією Anwil S.A. (Республіка Польща), (далі - ТОВ-1) про купівлю полівінілхлориду суспензійного Polanvil S-58, Polanvil S-67, Polanvil S-70 (а.с.127-132 т.1).

В січні 2015 року на митну територію України від експортера - ТОВ-1 на користь одержувача - ТОВ поставлено товар, який задекларовано як полімери вінілхлориду у первинних формах: Polanvil S-58, Polanvil S-67, Polanvil S-70 у вигляді однорідного порошку білого кольору, не змішаний з іншими речовинами, отриманий суспензійним способом, та визначено митну вартість товару за першим методом, виходячи із загальної вартості приблизно 16752 доларів за кожною ВМД із врахуванням інших витрат.

При митному оформленні вантажу виникли сумніви щодо відповідності заявленої ціни товару, а тому посадовою особою митного органу було витребувано додаткові документи для підтвердження митної вартості товару.

Після опрацювання поданих для митного оформлення документів на підтвердження заявленої митної вартості, відділом митних платежів винесено Рішення, згідно яких митну вартість ввезеного товару визначено з використанням методу 2б з розрахунку вартості товару 19256,75 доларів (а.с.25-26, 42-43, 58-59, 75-76, 92-93, 108-109, 122-123 т.1).

Також, у зв'язку із заявленням декларантом недостовірних відомостей щодо митної вартості товарів митним органом було винесено відповідні картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення (а.с.27-28. 44-45, 60-61, 77-78, 94-95, 110-111, 124-125 т.1).

У зв'язку із цим, позивачем було подано нові ВМД №№209120000/2015/802123, 209120000/2015/802020, 209120000/2015/802068, 209120000/2015/802070, 209120000/2015/802160, 209120000/2015/802416, 209120000/2015/802419 (а.с.15-16, 30-31, 47-48, 63-64, 80-81, 97-98, 113-114), вказавши митну вартість, розраховану за ціною одиниці товару, наведену у Рішеннях. Митне оформлення у цьому випадку проводилось за другим методом.

Однак, не погодившись із такими діями та рішеннями відповідача, ТОВ звернулося до суду із цим адміністративним позовом.

Згідно ст.49 Митного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі - МК), митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою (ч.1 ст.52 МК).

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов'язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом, або скориговану за результатами контролю, здійсненого митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов'язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (ч.2 ст.52 МК).

Згідно ч.1 ст.53 МК, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Відповідно до частин 1, 3, 4 ст.54 МК контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.55 МК, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Згідно ст.57 МК, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному із продавцем покупцю відповідно до ст.62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених ст.64 цього Кодексу.

В силу положень ч.2 ст.58 МК метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні.

У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у п.2 ч.1 ст.57 цього Кодексу (ч.3 ст.58 МК).

Із системного аналізу вищенаведеного слідує, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) і єдиною підставою його незастосування є, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірно та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні.

Слід зазначити, що загалом для підтвердження заявленої митної вартості товару ТОВ було надано наступні документи: договір купівлі-продажу (а.с.127-131 т.1), доповнення до договору №1 від 02.01.2015 (а.с.132 т.1), інвойс (а.с.17, 32, 49, 65, 82, 99, 115 т.1, а.с.207, 210, 213, 216, 219 т.2), міжнародну автомобільну накладну CMR (а.с.19, 35, 51, 69, 85, 101, 118 т.1), сертифікати аналізу (а.с.18, 33-34, 50, 66-67, 83-84, 100, 116-117 т.1, а.с.113-134 т.3), заявка на перевезення товару (а.с.20, 39, 55, 68, 89, 105, ), довідка про транспортні витрати (а.с.21, 40, 56, 71, 90, 106, ), акт надання послуг (а.с.22, 41, 57, 70, 91, 107), інформація про позитивні результати здійснення фітосанітарного та радіологічного контролю товару, договір транспортного експедирування з додатками (а.с.133-138, 146-150 т.1), договір перевезення вантажу з додатками (а.с.139-143 т.1), платіжні підтвердження про оплату товару (а.с.165-185 т.1), інформація з Львівської торгово-промислової палати (а.с.186-208 т.1), звіт цін ICIS по полівінілхлориду (а.с.151-164 т.1), митні декларації країни відправлення та декларації про походження товару.

Апеляційний суд вважає, що надані документи за своїм змістом не суперечать один одному, оскільки свідчать про незмінність ваги та ціни товару протягом усього шляху слідування, а тому таких документів було цілком достатньо для визначення митної вартості товарів за основним методом.

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно ст.5 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» втручання державних органів у зовнішньоекономічну діяльність її суб'єктів у випадках, не передбачених цим Законом, є обмеженням права здійснення зовнішньоекономічної діяльності і як таке забороняється.

У відповідності до статей 179, 189, 190 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, суб'єкти господарювання можуть використовувати у господарській діяльності вільні ціни. При здійсненні експортних та імпортних операцій у розрахунках з іноземними контрагентами застосовуються контрактні (зовнішньоекономічні) ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі види продукції, за винятком тих, на які встановлено державні ціни.

Згідно ст.11 Закону України «Про ціни та ціноутворення» при здійсненні експортних та імпортних операцій безпосередньо або через зовнішньоекономічного посередника в розрахунках із зарубіжними партнерами застосовуються контрактні (зовнішньоекономічні) ціни, що формуються відповідно до цін та умов світового ринку.

В силу п.5 ст.19 ГК України незаконне втручання та перешкоджання господарській діяльності суб'єктів господарювання з боку органів державної влади, їх посадових осіб при здійсненні ними державного контролю забороняється.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що суб'єкти господарської діяльності України та іноземні суб'єкти господарської діяльності при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності в розрахунках із зарубіжними партнерами застосовують вільні контрактні ціни, що формуються відповідно до цін та умов світового ринку.

З огляду на викладене, сумніви митного органу щодо митної вартості товару який декларувався позивачем є безпідставними, оскільки сторони зовнішньоекономічної діяльності вправі визначати вільні ціни, тому розбіжність у ціні подібних товарів не може бути підставою, що вказує на ознаки недостовірності заявленої митної вартості.

Апеляційний суд зазначає, що аналіз законодавчих положень щодо визначення митної вартості товарів дає підстави вважати, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості.

Разом із тим дискреційні функції митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю. До таких обмежень, зокрема, належить процедура консультацій між митним органом і декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов'язок послідовного вибору методів (від першого (основного) до шостого (резервного)) визначення митної вартості.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановою від 21 січня 2011 року в справі №21-56а10, постановою від 06 лютого 2012 року в справі №21-418а11.

Виходячи із наведеного, вбачається, що позивачем було надано митному органу усі документи, що повністю підтверджували митну вартість, яка ним заявлена, а тому відповідач був зобов'язаний в силу вимог статей 57,58 МК прийняти рішення про можливість застосування митної вартості товарів, заявленої ТОВ.

Також, митним органом в своїх Рішеннях, належним чином не було обґрунтовано із посиланням на подані декларантом документи неможливість застосування першого методу визначення митної вартості.

Слід зазначити, що митний орган при здійсненні митного контролю, у тому числі й з питань контролю правильності визначення митної вартості, має діяти у спосіб, визначений МК, а відомості, які містяться в ціновій базі єдиної автоматизованої інформаційної системи митного органу, мають лише допоміжний інформаційний характер при прийнятті митним органом відповідних рішень. Автоматизована система не може містити усієї інформації, що стосується суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності, товарів і умов їх продажу, тому такі дані не можуть мати більше значення, ніж надані декларантом первинні документи про товар.

Таким чином, наведені відповідачем відомості митних оформлень (а.с.104-110 т.3) не можуть бути беззаперечним доказом заниження митної вартості ТОВ, крім того, інформація (роздруківка з бази даних митного органу) надана не в повному вигляді (лише по грудень 2014 року), що не дозволяє здійснити порівняння із поданим позивачем до митного оформлення товаром за критеріями виробника, якості та інших умов поставок.

Позивач придбав ввезений товар згідно вільно сформованих ринкових цін. У зв'язку із тим, що цей товар отримується із нафтових продуктів, ціни на нього значною мірою формуються в залежності від вартості останньої, якості, умов поставки та інших умов, що впливають на рівень цін кожної партії товару та швидко змінюються в часі.

Також, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачем безпідставно було витребувано у ТОВ фактично усі документи передбачені ст.53 МК, оскільки витребовувати необхідно лише ті, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості.

Як уже зазначалось, митна вартість, що задекларована ТОВ не викликає сумнівів, оскільки поданих декларантом документів було цілком достатньо для визначення митної вартості товарів за основним методом.

Витребування ж митним органом додаткових документів у зв'язку із тим, що: умовами контракту передбачено оплату товару протягом 30 днів, а в інвойсі протягом 21 дня; за умовами контракту кількість, ціна, упаковка, умови поставки встановлюються в переписці по електронній пошті, яка не надана; підпис відправника в контракті відрізняється від підпису відправника у фактурі; надана біржова інформація суперечить одна одній, на думку апеляційного суду є безпідставним, оскільки як було вірно зазначено судом першої інстанції, вказані обставини не впливають на заявлену митну вартість товару та окрім цього спростовуються наступним.

Так, підпис відправника відрізняється у зв'язку із тим, що контрактом був підписаний президентом компанії, а фактура уповноваженою на відпуск особою. Кількість, ціна, упаковка та умови поставки були визначені у інвойсі, який був наданий при митному оформленні і який згідно п.14.1 договору купівлі-продажу від 02.01.2015 є обов'язковим до виконання сторонами (а.с.130). Дата сплати за товар, дійсно не змінює митну вартість такого, а також згідно того ж п.14.1 може визначатися сторонами і у інвойсі. Крім цього оплата ТОВ проведена повністю, що підтверджується платіжними документами про оплату товару (а.с.165-185 т.1). Жодного страхування товару, що ввозився ТОВ не здійснювало, а відтак вимагати такі документи у митного органу підстав не було. Розбіжності у біржовій інформації, пояснюються, як уже зазначав суд апеляційної інстанції специфікою товару та залежності його ціни від кон'юнктури ринку нафти.

Додатково слід вказати, що згідно Рішення ДФС, останнім визнано правомірність декларування митної вартості товару ТОВ за основним методом, однак лише з огляду на пропуск строку оскарження позивачем Рішень відмовлено у їх скасуванні.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання про підставність позовних вимог ТОВ щодо визнання протиправним та скасування Рішень.

Щодо тверджень Митниці про пропуск строку звернення до адміністративного суду із розглядуваним позовом, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, згідно ч.1 ст.99 КАС адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Слід зазначити, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі здійсненню права на своєчасне оскарження відповідних дій, бездіяльності та рішень органів владних повноважень (або його посадових, службових осіб) у публічно-правових відносинах, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених та наявних доводів.

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржувані Рішення прийнято відповідачем в січні 2015, та оскаржені позивачем лише у вересні 2015 року.

Однак, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що пропуск позивачем строку звернення до суду не є і не може бути безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду якщо позивач навів поважні причини такого пропуску.

Більше того, слід зазначити, що відповідно до положень ст.55 Конституції України держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно до ч.4 ст.6 КАС, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Частиною 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Слід зазначити, що позивач скористався адміністративною процедурою оскарження Рішень відповідача, та отримав задовільне Рішення ДФС від 17.06.2015 лише 20.06.2015. У зв'язку із отриманням вказаного рішення ТОВ мало легітимне право очікувати відновлення свого порушеного права, однак після звернення до Митниці та отримання відмов від 17.07.2015 та 23.07.2015 (а.с.11-14 т.3) таке скористалося правом звернення до суду. І лише із заперечення відповідача від 28.09.2015 (а.с.1-3 т.3) ТОВ фактично отримало роз'яснення процедури відновлення свого права та скористалося таким, подавши відповідну заяву про зміну предмету позову.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином досліджено питання пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом у зв'язку із чим такий прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для залишення позовної заяви ТОВ без розгляду.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 207, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 12 вересня 2016 року.