Справа № 334/4608/16-а
Суддя: Мусієнко Н. М.
Дата ухвалення: 2016-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 08.09.2016
Справа № 334/4608/16-а
Провадження № 2-а/334/230/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої

судді Мусієнко Н.М.,

при секретарі Петракей Р.С.

розглянувши у письмову провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, суд, -

ВСТАНОВИВ:

20.07.2016р. до Ленінського районного суду м. Запоріжжя звернувся з позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про визнання неправомірним рішення щодо відмови в призначенні пенсії та зобов'язання здійснити призначення пенсії за вислугою років.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 28.04.2016р. він звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років у відповідності до ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням половини терміну навчання в вищому навчальному закладі, що включається до 20 річного стажу, який дає право на пенсію.

Листом №3737/02 від 10.05.2016р. відповідачем було відмовлено в призначенні пенсії, з посиланням на те, що згідно п.5 Прикінцевих положень «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII з 1 червня 2015р. скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до деяких законів України, в тому числі «Про державну службу» та «Про прокуратуру». Тобто, з 1 червня 2015р. пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються.

Просить суд визнати неправомірним рішення Управління пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про відмову у призначенні йому пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Ленінському (Дніпровському) районі м. Запоріжжя провести обчислення нарахування та виплату йому, пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» з 28.04.2016р., виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.

Позивач у судове засідання не з'явився надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимог підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з щорічною відпусткою представника.

Суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно ст. 56 КАС України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

З урахуванням вищевикладеного, а також приймаючи до уваги те, що відповідачем не обґрунтовано поважність причин та неможливість прийняття участі в даному судовому засіданні, а також неможливості забезпечити участь в судовому засіданні іншого представника, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість клопотання, а тому відхилив його.

Суд зазначає, що відповідно до частини 4, 6 ст.128 КАС України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Тому, суд вважає за можливе перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публiчно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.

Згідно зі ст.6 КАC України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», зокрема 90% суми місячної чинної заробітної плати.

Листом від 10.05.2016р. №3737/02 відповідач відмовив в призначенні пенсії ОСОБА_1 з тих лише підстав, що згідно п.5 Прикінцевих положень «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII з 1 червня 2015р. скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до деяких законів України, в тому числі «Про державну службу» та «Про прокуратуру». Позивач з відмовою не погодився та звернувся до суду із даним позовом.

Судом встановлено, що станом на день звернення до відповідача, стаж роботи позивача на прокурорсько-слідчих посадах склав 18 років 06 місяців 01 день ( з 27.10.1997р. по 28.04.2016р.)

В період з 01.09.1991р. по 28.06.1996р. позивач навчався на юридичному факультеті Запорізького державного університету, отримав вищу юридичну освіту за спеціалізацією - «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста (диплом НОМЕР_3).

Період навчання склав 4 роки 9 місяців 28 днів, а всього таким чином стаж склав 20 років 11 місяців 14 днів.

З оглянутої судом копії трудової книжки НОМЕР_2 заведеної 01.08.1996р. на ім'я ОСОБА_1, вбачається, що в період з 27.10.1997р. по теперішній час він працює в органах прокуратури.

Частиною першою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 15.01.2011р.) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного ( чинного) заробітку.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім того, частини 1-3 ст.46 Конституції Українипередбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За статтею 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України, відповідно до свого рішення від 20.03.2002р. вважає, що ці положення ст.17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності,тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію» (565-12), «Про прокуратуру» (1789-12) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п. 3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002р. у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (ст.48 Конституції України) (254к/96-ВР), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя ст. 46 Конституції України) (254к/96-ВР ), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається.

Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої ст.85 та пункту 19 ст.92 Конституції України (254к/96-ВР) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) (254к/96-ВР).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007р. у справі №1-29/2007).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007р. у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної,правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966р., Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996р., Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996р. держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

В п.4 рішення від 11.10.2005р. у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005р. у справі №1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999р. N8-pn/99, від 20 березня 2002р. N5-рп/2002, від 17 березня 2004р. N7-рп/2004, від 1 грудня 2004р. N20-рп/2004).

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. (абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Враховуючи викладене, суд вважає, що внесенням змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. Законом України від 08.07.2011р. «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи»звузили його соціальні гарантії, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку.

Як зазначено в п.2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

При прийнятті рішення суд також враховує, що згідно з ч.1 ст.8 КАС України. суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд вважає, що порушуються вимоги ст.22 Конституції України і гарантоване право на нарахування позивачу і отримання пенсії за вислугу років вимоги п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-УШ, про наступне: У разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, в тому числі Закону України «Про прокуратуру». Виходячи із викладеного у зазначених рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Таким чином, позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років на підставі cт.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 15.01.2011р. та, керуючись вимогами ст.22 Конституції України, в розмірі 90% суми місячного (чинного) заробітку, як прокурору.

Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно із статтею 46 Закону України «Про прокуратуру», прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові та моральні якості.

Статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» визначено:

ч. І - прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80% від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначеннямпенсії. За кожен повний рік роботипонад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2%, але не більше 90% від суми місячного (чинного) заробітку;

ч.2 - розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі;

ч.5 - до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Вимогу частини 14 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо максимального розміру пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством) яка не може перевищувати десяти тисяч гривень на місяць, суд не приймає до уваги, оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. №10-рп/2008 цю вимогу визнано такою, що не відповідає Конституції України.

Також Конституційний Суд України 08.06.2016р. по справі №1-8/2016 рішенням №4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені». Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення», який є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері пенсійного забезпечення, визначено, що пенсії не підлягають оподаткуванню.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На день звернення до Управління пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя тобто на 28.04.2016р., стаж роботи позивача на прокурорсько-слідчих посадах становив 18 років 06 місяців 1 день (з 27.10.1997р. по 28.04.2016р).

Вказаний стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах підтверджується записами в трудовій книжці.

28 червня 1996р. Запорізьким державним університетом позивачу видано диплом ЛА BE №2012707, згідно якого підтверджується, що ОСОБА_1 навчався у ВУЗі та повністю закінчив курс навчання за спеціальністю «правознавство» і рішенням державної екзаменаційної комісії присвоєно кваліфікацію спеціаліста «юрист».

Згідно до ч.1ст.43 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991р., вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. Зазначені навчальні заклади визначені вищими навчальними закладами також відповідно дост. 25 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002р.

Отже навчальний заклад такого типу як університет, яким є Запорізький державний університет відповідно до ст.25 Закону України «Про вищу освіту» є багатопрофільним вищим навчальним закладом четвертого рівня акредитації, який провадить освітню діяльність, пов'язану із здобуттям певної вищої освіти та кваліфікації широкого спектра напрямків науки, техніки, культури і мистецтв, тощо. Факультет є основним організаційним і навчально-науковим структурним підрозділом вищого навчального закладу третього та четвертого рівня акредитації, що об'єднує відповідні кафедри і лабораторії (ч. 2ст. 30 Закону України «Про вищу освіту»), надає вищу освіту за певною спеціальністю. Підготовка фахівців в університеті здійснюється за освітньо-кваліфікаційним рівнем «спеціаліст» або «магістр» (ст. 43 Закону України «Про освіту»).

Відповідно до п. 3.2. Рекомендацій президії Вищого адміністративного суду України від 23.08.2007 № 07.2-10/1 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з перерахунком пенсій деяким категоріям осіб публічної служби та науковим (науково-педагогічним) працівникам», до стажу роботи, що надає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру», підлягає зарахуванню половина строку навчання у вищому навчальному закладі (стаціонарна форма), після навчання в якому особа отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство», що дає право на пенсію за вислугою років відповідно вимог ст. 50-І Закону України «Про прокуратуру».

Довідка прокуратури Запорізької області від 27.04.2016р. №11-294 вих.-16 також підтверджують стаж роботи позивача на прокурорських посадах. Таким чином, стаж роботи позивача на день звернення до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, що дає право на пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», становить більше 20 років.

Доводи відповідача, наведені у запереченнях на адміністративний позов, спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними нормами права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст.2,6,7,8,9,10-11,70-72,160-163,254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському (Дніпровському) районі м. Запоріжжя про визнання неправомірним рішення щодо відмови в призначенні пенсії та зобов'язання здійснити призначення пенсії за вислугою років - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському (Дніпровському) районі м. Запоріжжя щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991р. №1789-XII (в редакції від 15.01.2011р).

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському (Дніпровському) районі м. Запоріжжя провести обчислення, призначити та виплачувати з 28 квітня 2016р. пенсію за вислугу років ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_4 виданий Приморським РВ УМВС України в Запорізькій області від 19.12.1996р., ІПН НОМЕР_1) відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991р. №1789-XII (в редакції закону від 15.01.2011р.) на підставі довідок прокуратури Запорізької області від 26.04.2016р. №18-321 вих.16, №18-322 вих.16, №18-323 вих.16, №18-324 вих.16 у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку з урахуванням фактично отримуваних виплат і умов праці, за останні 24 календарних місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах, без обмежень та оподаткування з наступним проведенням перерахунку пенсії у зв'язку із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1102 (одна тис. сто дві грн. 40коп.)

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів через суд першої інстанції з дня отримання копії постанови.

Суддя: Мусієнко Н. М.