Справа № 580/167/16-а
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2016-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 р. Справа № 580/167/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Макаренко Я.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Голови Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області Шкурка Володимира Олексійовича на постанову Лебединського районного суду Сумської області від 22.07.2016р. по справі № 580/167/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Голови Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області Шкурка Володимира Олексійовича

про визнання дій неправомірними, зобов`язання надати відповідь на заяву, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Голови Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області Шкурко Володимира Олексійовича (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача, а саме відмову розглянути його заяву та ненадання інформації такими, що порушили його права на розгляд звернень та отримання інформації;

- зобов'язати відповідача надати обґрунтовану відповідь на його заяву № 69 від 30.07.2015р;

- стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду в розмірі 425 грн.

Постановою Лебединського районного суду Сумської області від 22.07.2016р. зазначений позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії голови Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області Шкурка Володимира Олексійовича щодо відмови розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 липня 2015 року № 69 та відмови у наданні інформації, такими, що порушили право позивача на розгляд звернення та отримання інформації.

Зобов'язано голову Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області Шкурка Володимира Олексійовича розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 липня 2015 року № 69.

Стягнуто з бюджету Будильської сільської ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за відрив від звичайних занять, в розмірі 24 грн. 92 коп.

Стягнуто з бюджету Будильської сільської ради на користь держави судовий збір в розмірі 367 грн. 46 коп. зарахувавши кошти на р/р 0214 код класифікації доходів бюджету 22030101- судовий збір, отримувач державний бюджет Лебединського району, Банк ГУДКУ в Сумській області МФО 837013.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду в розмірі 425 грн., відшкодувати судові витрати в розмірі 496 грн., відшкодувати судові витрати в розмірі 460, 49 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме, ст. 3 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27.04.2006р. № 590, постанови Кабінету Міністрів України «Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України та за кордон» від 23.04.1999р. № 663, ст.ст. 159, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також з постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, а саме, ч.ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, звернувся до голови Будильської сільської ради - Шкурка Володимира Олексійовича із заявою № 69 від 30 липня 2015 року, в якій просив надати наступну інформацію:

1.Про кількість та назву молодих дерев, закуплених у 2012 та 2014 роках для їх посадки на території села Будилка і на території Будильської сільської ради та суму коштів, витрачених сільською радою на їх придбання, або зазначити інший спосіб набуття цих саджанців;

2.Про кількість або відсоток дерев, які прижилися та вказати причини, які завадили деревам прижитися, відсутність води при посадці;

3.Назвіть особу, яка вивчала проблеми посадки та не приживання дерев і що зроблено за три останні роки для того щоб с. Будилка було засаджено деревами, а не дивитись як щороку в'януть сотні молодих дерев;

4.З 4 до 6 години ранку у травні-липні, а у квітні та серпні з 5 до 6 години ранку як завжди достатньо видно, але в селі Будилка вулиці продовжують освітлюватися. В який спосіб вмикається та вимикається вуличне освітлення;

5.Прошу повідомити відповідальну особу, яка в такий спосіб, впродовж останніх трьох років, на шкоді громаді попусту витрачає кошти;

6.Назвіть особу, яка займалася зазначеними проблемами та чому до сьогодні не знайшли особу чи пристрій, який би вимикав освітлення Будильських вулиць у світлий час суток;

7.Зазначте кількість світильників, які освітлюють вулиці с. Будилка та Будильської сільської ради, їх потужність у кіловат годинах (однієї лампи і загальну кількість) та вартість електроенергії для БСР у травні 2015 року за 1 кВт вуличного освітлення;

8.Чому Ви особисто, за три останні роки не завадили марнотратству на вуличне освітлення села у світлу пору доби;

9.Вжити заходів для усунення вказаної проблеми та зобов'язати відповідальну особу повернути сільській раді кошти витрачені на марне освітлення вулиць у світлу пору доби та зазначити розмір цих збитків (а.с. 4).

Звернення ОСОБА_1, від 30 липня 2015 року викладене в заяві № 69 було розцінено головою Будильської сільської ради як ідентичне з його зверненням від 5 червня 2015 року, викладеним у заяві № 47, на яке йому була надана відповідь 3 липня 2015 року за вихідним номером 02-20/607, тому відповідь на запитання, поставлені у зверненні, не надавалась, про що позивача було повідомлено листом від 27 серпня 2015 року за вихідним номером 02-20/748 (а.с. 5).

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2016 року, ухваленою за результатами апеляційного перегляду постанови Лебединського районного суду Сумської області від 8 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до голови Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області - Шкурка Володимира Олексійовича, були частково задоволені вимоги позивача. Суд визнав відповідь голови Будильської сільської ради викладену в листі від 3 липня 2015 року за вихідним номером 02-20/607 на звернення позивача від 5 червня 2015 року, викладеному в заяві № 47, не по суті запиту та визнав неправомірною відмову в наданні інформації. Також суд зобов'язав голову Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області - Шкурка Володимира Олексійовича повторно розглянути звернення ОСОБА_1, викладене у заяві № 47 від 5 червня 2015 року (а.с. 48-51).

На виконання вказаного рішення суду головою Будильської сільської ради 18 лютого 2016 року за вихідним номером 02-20/147 позивачу була надана відповідь на запитання викладені в заяві № 47 від 5 червня 2015 року (а.с. 57).

Відповідь на заяву позивача від 30 липня 2015 року № 69 не надавалася, що підтвердив представник відповідача в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з неправомірності дій відповідача щодо не розгляду по суті питань, викладених в заяві позивача від 30.07.2015р. № 69.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За приписами ст. 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Згідно з частинами першою, третьою статті 7 Закону України "Про звернення громадян" звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Відповідач, в обґрунтування відмови надати відповідь на заяву позивача № 69 від 30.07.2015р. зазначає, що вказана заява є ідентичною його заяві № 47 від 05.06.2015р., на яку було надано позивачу відповідь.

Між тим, з аналізу відповіді на заяву № 47 від 05.06.2015р. колегією суддів встановлено, що відповіді по суті всіх порушених позивачем у заяві № 69 питань, відповідачем не надано (а.с. 57).

Крім того, відповідачем не надано доказів, що така відповідь надавала позивачу іншими листами.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, що заяву позивача не розглянуто у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» з огляду на те, що жодних прав чи законних інтересів позивача не порушено, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Виходячи з приписів зазначеної норми закону, громадяни мають право звертатися, а органи місцевого самоврядування зобов'язані розглядати зауваження, скарги та пропозиції, що стосуються їх статутної діяльності відповідно до їх функціональних обов'язків незалежно від найменування (назви) звернення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для зобов'язання відповідача розглянути заяву позивача від 30.07.2015р. № 69.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача завданої моральної шкоди в розмірі 425 грн., то колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 56 Конституція України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п.п. 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Колегія суддів вважає, що позивачем по справі не було надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди неправомірними діями Голови Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області Шкурко Володимира Олексійовича.

Таким чином, судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди.

Також колегія суддів зазначає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат щодо стягнення судового збору з наступних підстав.

Відповідно до ч.6 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 вказаної статті КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи встановлено, що судовий збір позивачем при поданні позовної заяви не сплачувався.

Таким чином, підстави для стягнення з відповідача судового збору відсутні.

Щодо стягнення з бюджету відповідача на користь позивача компенсації за відрив від звичайних занять колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 Кодексу адміністративного судочинства України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Судом першої інстанції обґрунтовано визначено розмір компенсації за відрив від звичайних занять, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та з урахуванням часу участі позивача у судових засіданнях, а саме - 24 грн. 92 коп.

Разом з тим, у відповідності до приписів ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже вказані витрати підлягають стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Будильської сільської ради, а не з бюджету Будильської сільської ради, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість відмови суду першої інстанції в задоволенні вимог про компенсацію добових витрат колегія суддів зазначає, що така відмова є обґрунтованою з огляду на незначну відстань між місцем проживання позивача та місцезнаходженням суду, а також на участь у судових засіданнях протягом нетривалого часу.

З приводу доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в стягненні витрат на проїзд позивача до суду, колегія суддів зазначає, що з наданих позивачем квитків неможливо встановити особу, яка їх придбала , а тому неможливо зробити висновок про те, що ці квитки придбавалися саме для прибуття позивача у відповідні судові засідання, у зв'язку з чим, судом першої інстанції обґрунтовано не віднесено такі витрати до судових витрат по даній справі, що підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Голови Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області Шкурка Володимира Олексійовича задовольнити частково.

Постанову Лебединського районного суду Сумської області від 22.07.2016р. по справі № 580/167/16-а скасувати в частині стягнення з бюджету Будильської сільської ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за відрив від звичайних занять, в розмірі 24 грн. 92 коп. та в частині стягнення з бюджету Будильської сільської ради на користь держави судового збору в розмірі 367 грн. 46 коп. зарахувавши кошти на р/р 0214 код класифікації доходів бюджету 22030101- судовий збір, отримувач державний бюджет Лебединського району, Банк ГУДКУ в Сумській області МФО 837013.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Будильської сільської ради (код 04389727) на користь ОСОБА_1 компенсацію за відрив від звичайних занять, в розмірі 24 грн. 92 коп.

В іншій частині постанову Лебединського районного суду Сумської області від 22.07.2016р. по справі № 580/167/16-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мінаєва О.М.
Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М. Шевцова Н.В.
Повний текст постанови виготовлений 09.09.2016 р.