Справа № 337/2573/16-а
Суддя: Мурашова Н. А.
Дата ухвалення: 2016-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016р. Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Мурашової Н.А.

за участю секретаря - Чалої Т.П.

позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2

представника відповідача - Константінова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжя справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

08.07.2016р. позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який вточнила в ході судового розгляду і мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2. вона досягла 50 років. З 14.01.1991р. вона працювала в закладах охорони здоров'я, в т.ч. на посадах, що дають їй право на пенсію за вислугу років. Загальний стаж її роботи станом на 07.07.2016р. становить 34 роки 04 міс. 29 дн., стаж роботи в сфері охорони здоров'я - 29 років 10 міс. 22дн. З приводу призначення пенсії за вислугу років вона звернулась до УПФУ в Хортицькому районі, який відмовив їй в призначенні пенсії у зв'язку з відсутністю необхідного стажу роботи. При цьому, в порушення ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відповідач не зарахував до пільгового стажу її роботи в подвійному розмірі період її роботи в гнійно-септичному хірургічному відділенні (2роки 11 міс 16дн.) та в інфекційно-боксовому педіатричному відділенні (8міс.), які є інфекційними відділеннями. Крім того, в порушення ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в стаж роботи в закладах охорони здоров'я відповідач не зарахував період її навчання в Запорізькому медичному училищі №1 з 1989р. по 1991р. та час проходження підвищення кваліфікації на постійно діючих курсах підвищення кваліфікації та перепідготовки молодших медичних та фармацевтичних спеціалістів Управління охорони здоров'я Запорізької облдержадміністрації в 2000р. і 2011р. по одному місяцю. Також відповідачем не було зараховано до пільгового стажу період її роботи медсестрою в ЗАТ «Дентакор» з 22.12.2002р. по 11.09.2003р. через відсутність в це період акредитації даного закладу охорони здоров'я. При цьому, вона надала УПФУ усі документи на підтвердження наявності такої акредитації і набуття ЗАТ «Дентакор» статусу закладу охорони здоров'я. Вважає такі дії відповідача протиправними, вони не ввідповідають вимогам діючого законодавства і порушують її права.

Просить після уточнення позовних вимог визнати неправомірними дії УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя щодо відмови в призначенні їй пенсії за вислугу років у зв'язку з незарахуванням до стажу роботи в закладах охорони здоров'я періоду навчання та підвищення кваліфікації, періоду роботи в ЗАТ «Дентакор», періоду роботи в гнійно-септичному хірургічному відділенні та інфекційно-боксовому педіатричному відділенні у подвійному розмірі; зобов'язати його призначити їй пенсію за вислугу років із зарахуванням вказаних періодів до стажу роботи в закладах охорони здоров'я, що дає право на пенсію за вислугу років.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю, просять позов задовольнити повністю.

Представник позивачки додатково суду пояснила, що позивачка неодноразово зверталась до УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя з приводу призначення пенсії за вислугу років, останнього разу з заявою про призначення такої пенсії вона звернулась 30.08.2016р. після звільнення з роботи 29.08.2016р. 09.09.2016р. вона отримала повідомлення УПФУ про те, що рішенням №35 від 09.09.2016р. в призначенні їй такої пенсії було відмовлено у зв'язку з недостатністю спеціального стажу роботи. Але позивачка має необхідний стаж роботи і дії відповідача є протиправними. Також вточнила, що слід зобов'язати відповідача призначити позивачці пенсію за вислугу років з 30.08.2016р., тобто з моменту звернення її з відповідною заявою.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, подав письмові заперечення проти нього та додатково суду пояснив, що для призначення позивачці пенсії за вислугу років як працівнику закладу охорони здоров'я немає, оскільки однією з обов'язкових умов для цього виду пенсії є наявність спеціального стажу роботи - з 01.04.2016р. це 26 років. Позивачка за підрахунком УПФУ має лише 25 років 05дн. такого стажу, що є недостатнім. Дійсно позивачка неодноразово зверталась до УПФУ з приводу отримання попередньої консультатації та заявами про призначення пенсії за вислугу років, останній раз 30.08.2016р., після свого звільнення з роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, що є обов'язковою умовою для призначення такої пенсії. Працівниками УПФУ станом на 30.08.2016р. було здійснено розрахунок її спеціального стажу на підставі наданої нею трудової книжки і до нього були включені майже всі періоди її роботи медсестрою в різноманітних лікарняних установах, крім періоду з 2212.2002р. по 11.09.2003р. в ЗАТ «Дентакор», оскільки в цей період не було акредитації вказаного закладу, тобто він не набув свого статусу, як то передбачено діючим законодавством. Період роботи позивачки з 15.10.2015р. по 31.05.2016р. в інфекційно-боксовому педіатричному відділенні був включений до її стажу в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону, період роботи з 01.03.1991р. по 31.12.1993р. в гнійно-септичному хірургічному відділенні не підлягає включенню в подвійному розмірір, оскільки не містить в назві посилання на інфекційне відділення, що є обов'язковою умовою розрахунку стажу в подвійному розмірі за змістом ст. 60 Закону. Також не підлягає включенню в спеціальний стаж роботи період навчання та підвищення кваліфікації, оскільки цей період не передбачений Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою КМУ №909 від 04.11.1993р.. Відповідно до ст. 56 Закону період навчання враховується лише в загальний страховий стаж, а період проходження підвищення кваліфікації охвачений пільговим стажом. Вважає, що УПФУ правомірно відмовило в призначенні пенсії за вислугу років. Просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публiчно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак, є підставою для задоволення адміністративного позову.

При вирішенні цієї справи суд керується принципом верховенства права (ст. 8 КАС України) відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Ч.1 ст.9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

При цьому, відповідно до ч.3 ст.2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», для окремих категорій громадян законами України можуть встановлюватися умови, норми і порядок їх пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування і недержавного пенсійного забезпечення.

Так, згідно з пп.1 п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ст.51 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що

дає право на пенсію за віком.

Відповідно до п.«е» ст.55 цього ж Закону право на пенсію за вислугою років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015

- не менше 25 років та після цієї дати, зокрема, з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; - з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року.

Згідно з Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою КМУ №909 від 04.11.1993р., право на пенсію за вислугою років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), що працюють у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства та дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальні органи Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичних центрах.

Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 досягла 50 років 01.10.2015р. і з 1991р. по 29.08.2016р. працювала в закладах охорони здоров'я, в т.ч. і на посадах, що дають їй право на пенсію за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зокрема:

-01.03.1991р. - 31.12.1993р. - медсестрою палати новонароджених в гнійно-септичному хірургічному відділенні Міської багатопрофільної дитячої лікарні №5

-01.01.1994р. - 01.03.1995р. - медсестрою палати урологічного відділення Міської багатопрофільної дитячої лікарні №5

-01.03.1995р. - 01.06.1995р. - медсестрою в Обласній стоматологічній поліклініці «Дентакор»

-02.06.1995р. - 27.01.2000р. - медсестрою палати урологічного відділення Міської багатопрофільної дитячої лікарні №5

-01.02.2000р. - 16.12.2003р. - медсестрою ЗАТ «Дентакор»

-06.05.2004р. - 14.10.2015р. - медсестрою палати у нефрологічному відділенні КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня №5»

-15.10.2015р. - 31.05.2016р. - медсестрою палати в інфекційно-боксовому педіатричному відділенні дітей старшого віку КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня №5»

-01.06.2016р. - 29.08.2016р. - медсестрою палати в неврологічному відділенні КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня №5»

29.08.2016р. позивачка звільнена з роботи у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років.

Вказані періоди роботи підтверджуються відповідними записами в її трудовій книжці, копія якої знаходиться в матеріалах справи, а оригінал досліджений судом в судовому засіданні.

30.08.2016р. позивачка звернулась до УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років.

Рішенням УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя №35 від 09.09.2016р. позивачці відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років з посиланням на відсутність необхідного (26 років) стажу роботи в закладах охорони здоров'я, що дає право на пенсію за вислугу років.

Саме вказане рішення відповідача позивачка оскаржує в судовому порядку після уточнення своїх позовних вимог.

З розрахунку стажу роботи позивачки, який здійснений спеціалістами УПФУ станом на 30.08.2016р., і наданий суду представником відповідача, вбачається, що стаж роботи позивачки в закладах охорони здоров'я становить 25 років 00 міс. 05дн. і до нього відповідачем були зараховані усі вищезазначені періоди роботи позивачки, крім періоду роботи в ЗАТ «Дентакор» з 22.12.2002р. по 11.09.2003р. Крім того, період роботи з 15.10.2015р. по 31.05.2016р. в інфекційно-боксовому педіатричному відділенні зарахований в подвійному розмірі, період роботи з 01.03.1991р. по 31.12.1993р. в гнійно-септичному хірургічному відділенні - в одинарному розмірі.

З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд вважає, що відповідач безпідставно не зарахував до стажу роботи позивачки в закладах охорони здоров'я, що дає їй право на пенсію за вислугу років згідно з п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоду її роботи медсестрою в ЗАТ «Дентакор» з 22.12.2002р. по 11.09.2003р. та періоду її роботи медсестрою в гнійно-септичному хірургічному відділенні з 01.03.1991р. по 31.12.1993р. у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і відповідно невірно розрахував спеціальний (пільговий) стаж позивачки та необґрунтовано відмовив в призначенні пенсії за вислугу років.

При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст.3 Основ законодавства України про охорону здоров'я, введених в дію постановою ВРУ №2802 від 19.11.1992р., закладами охорони здоров'я є юридичні особи будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Відповідно до ст.16 Основ заклади охорони здоров'я підлягають акредитації у випадках та в порядку, визначених Кабінетом Міністрів України. Заклад охорони здоров'я провадить свою діяльність на підставі статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом).

Згідно з п.1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою КМУ №765 від 15.07.1997р., акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання наявності у закладі охорони здоров'я умов для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров'я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам.

Відповідно до п.2,3 цього ж Порядку акредитації підлягають незалежно від форм власності усі заклади охорони здоров'я. Акредитація проводиться один раз на три роки, перша акредитація закладу проводиться не пізніш ніж через два роки від початку здійснення діяльності. Перша акредитація закладів охорони здоров'я повинна бути забезпечена до 2000р.

Судом встановлено, що ЗАТ «Дентакор» включено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України 15.07.1994р., основними видами діяльності даного закладу є стоматологічна та медична практика.

Згідно з листом МОЗ України від 05.04.2016р. (арк..21) Стоматологічий центр ЗАТ «Дентакор» акредитовано та віднесено до вищої акредитаційної категорії. Термін дії акредитаційного сертифікату з 21.12.1999р. по 21.12.2002р., вдруге акредитовано з 12.09.2003р. по 12.09.2006р.

Суду надані копії вказаних акредитаційних сертифікатів: НОМЕР_1 від 21.12.1999р., діє до 21.12.2002р., НОМЕР_2 від 12.09.2003р., діє до 12.09.2006р. (арк. 22,25), а також копії ліцензій на здійснення медичної практики, видані цьому закладу НОМЕР_3 від 01.06.2001р., строк дії до 30.11.2003р., НОМЕР_4 від 17.11.2003р., строк дії до 11.11.2006р. (арк..23,24).

Таким чином, з наданих суду документів вбачається, що ЗАТ «Дентакор» як заклад охорони здоров'я створений в установленому законом порядку, має державну реєстрацію та діє на підставі Статуту. Суду були надані як видані ЗАТ «Дентакор» акредитаційні сертифікати, так і ліцензії на здійснення ним медичної практики. При цьому, акредитаційні сертифікати були видані перший в 1999р. (граничний строк проведення першої акредитації 2000р.), наступний в 2003р., строк дії їх становив 3 роки, що відповідає вимогам Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою КМУ №765 від 15.07.1997р.

Період роботи з 22.12.2002р. по 11.09.2003р., який не зарахований відповідачем, є періодом між акредитаціями ЗАТ «Дентакор». Суд вважає, що закінчення строку дії попереднього сертифікату і неотримання в період певного часу наступного сертифікату не може впливати на зарахування чи не зарахування цього періоду часу в пільговий стаж роботи працівника і на нього не може бути покладена відповідальність за несвоєчасне проведення акредитації відповідного закладу охорони здоров'я.

Крім того, проходження акредитації є лише підтвердженням умов для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання стандартів у сфері охорони здоров'я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам, в той же час спроможність закладу охорони здійснювати свою діяльність підтверджується виданою в установленому порядку ліцензії, а офіційне набуття статусу закладу охорони здоров'я пов'язане з його державною реєстрацією, а не державною акредитацією, як вважає відповідач.

Тому суд вважає, що період роботи позивачки з 22.12.2002р. по 11.09.2003р. (08 міс.20дн.) на посаді медичної сестри ЗАТ «Дентакор» повинен бути зарахований в трудовий стаж, що дає їй право на пенсію за вислугу років.

Щодо подвійного зарахування в стаж роботи періоду роботи в гнійно-септичному хірургічному відділенні та в інфекційно-боксовому педіатричному відділенні суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров'я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров'я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров'я, а також у психіатричних закладах охорони здоров'я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Згідно розрахунку стажу роботи позивачки період роботи з 15.10.2015р. по 31.05.2016р. в інфекційно-боксовому педіатричному відділенні зарахований відповідачем в подвійному розмірі, що відповідає вимогам ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Тому позовні вимоги позивачки в цій частині є безпідставними.

Вирішуючи питання про подвійне зарахування до стажу роботи позивачки періоду її роботи з 01.03.1991р. по 31.12.1993р. в гнійно-септичному хірургічному відділенні, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» інфекційні хвороби - це розлади здоров'я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

Згідно до ст.7 цього Закону лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров'я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров'я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають, медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.

Наказом Міністерства охорони здоров'я України №362 від 13.04.2016р., зареєстрований в Мністерстві юстиції України 12.05.2016р. за №714/28844, затверджено Перелік інфекційних захворювань, які мають прогресивно/поступово охоплюватися епідеміологічним наглядом, згідно з яким до таких захворювань відносяться внутрішньо-лікарняні інфекції (пп.9 п.2).

Згідно з наказом Міністерства охорони здоров'я СРСР №654 від 13.12.1989р. «Про удосконалення системи обліку окремих інфекційних та паразитарних захворювань», який є чинним на даний час та був чинним на час роботи позивачки в гнійно-септичному хірургічному відділенні, внутрішньо-лікарняними (гнійно-септичні) інфекціями слід вважати захворювання інфекційною етіологією, зараження яким відбуклось в період знаходження, лікування, обстеження пацієнта в лікувальному-профілактиічному закладі; у ново роджених та породілля - протягом місяця після виписки із акушерського стаціонара. Як внутрішньо-лікувальні обліку підлягають: 1) гостро-заразні інфекційні захворювання; 2) випадки гнійно-запальних (гнійно-септичних) інфекцій, пов'язаних з: - пологами та абортами; - оперативними втручаннями;- ін'єкціями лікувальних і профілактичних препаратів: - переливанням крові та її замінників, гемодіалізом, гемосорбцією, катетеризація судин; - використанням апаратів штучного дихання, трахеотомией, інтубацією, катетеризацією сечового міхура, ендоскопічними дослідженнями різних органів і систем та ін.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що її робота медсестрою палати новонароджених гнійно-септичного хірургічного відділення була пов'язана з гнійними інфекціями, які виникали у малюків під час пологів та перших днів життя, робота була небезпечною, умови роботи пільговими - 6 чергувань на місяць, як в усіх інфекційних відділеннях, а не 8 - як в звичних, забезпечення молоком за шкідливість тощо.

Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що гнійно-септичні (внутрішньо-лікарняні) інфекції є інфекційними захворюваннями, тому робота позивачки з 01.03.1991р. по 31.12.1993р. (02роки 09 міс. 30дн.) медсестрою палати новонароджених в гнійно-септичному хірургічному відділенні Міської багатопрофільної дитячої лікарні №5 повинна зараховуватись до її трудового стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, в подвійному розмірі (05 років 08міс. 00дн.) відповідно до ст.60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

Доводи представника відповідача про те, що в назві структурного підрозділу відсутнє посилання на те, що воно є інфекційним відділенням, є безпідставними, оскільки ст.60 встановлює право на ці пільги саме за роботу, яку виконує працівник закладу охорони здоров'я, і не ставить це в залежність від найменувань штатної структури такого закладу чи відпрацьованого часу.

З урахуванням цього стаж роботи позивачки в закладах охорони здоров'я, що дає їй право на пенсію за вислугу років, становить 29 років 02 міс. 10 днів, в т.ч.

-з 01.03.1991р. по 31.12.1993. (в подвійному розмірі) - 05років 08міс.00дн.,

-з 01.01.1994р. по 27.01.2000 - 06років 00міс. 26дн.

- з 01.02.2000р. по 16.12.2003р. - 03роки 10міс. 15дн.

- з 06.05.2004р. по 14.10.2015р. - 11років 05міс. 09дн.

-з 15.10.2015р. по 31.05.2016р. (в подвійному розмірі) - 01рік 03міс.04дн.

- з 01.06.2016р. по 29.08.2016р. - 00років 02міс.29дн.

Вказаний трудовий стаж є достатнім для призначення позивачці пенсії за вислугу років згідно з п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Цей стаж підтверджений відповідно до ст.62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» належним чином - трудовою книжкою, що надавалась відповідачу разом з заявою про призначення пенсії, і в якій наявні усі записи про пільговий трудовий стаж. Відповідач вказані записи не оспорює.

Таким чином, суд вважає, що відповідач, відмовляючи позивачці в призначенні пенсії за вислугу років через недостатність пільгового стажу, діяв не на підстав,і не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені вказаним Законом, чим порушив вимоги ст.19 Конституції України, тому такі його дії є протиправними.

При цьому, з метою повного захисту прав позивачки, враховуючи суть заявленого позову та фактичну його підставу, зокрема те, що фактично відповідачем відмова в призначенні пенсії за вислугу років оформлена відповідним рішенням №35 від 09.09.2016р., з урахуванням вимог ч.2 ст.11, ст.17,162 КАС України, суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог, як вони викладені позивачкою в позовній заяві, та визнати протиправним і скасувати рішення УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя №35 від 09.09.2016р. щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років згідно п. «е» ст. 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», зобов'язавши відповідача призначити ОСОБА_1 з 30.08.2016р. пенсію за вислугу років згідно з п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням до пільгового стажу в закладах охорони здоров'я, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду роботи на посаді медичної сестри ЗАТ «Дентакор» з 22.12.2002р. по 11.09.2003р. та періоду роботи на посаді медичної сестри палати новонароджених в гнійно-септичному хірургічному відділенні Міської багатопрофільної дитячої лікарні №5 з 01.03.1991р. по 31.12.1993р. в подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В задоволенні позову в частині зарахування до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду навчання та підвищення кваліфікації, суд вважає необхідним відмовити через таке.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Перелік видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначено в ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зокрема, згідно з п. «д» ч.3 вказаної статті до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до ч.1 ст.43 Закону України «Про освіту» (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Таким чином, Закон України «Про освіту» відносить медичне училище до вищих навчальних закладів, а ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначає можливість зарахування часу навчання в такому закладі лише до загального стажу роботи. Законодавець розрізняє поняття загального трудового стажу і спеціального стажу. Спеціальний стаж, у контексті ст.13,14 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов'язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення. Вислуга років - це особливий вид спеціального стажу окремих категорій працівників, який передбачає пільгове пенсійне забезпечення у зв'язку з утратою професійної працездатності й виходом на пенсію до настання віку, який дає право на пенсію за віком. Пенсія призначається як компенсація втраченої працездатності за професією. При цьому, перелік робіт в закладах охорони здоров'я, які дають право на пенсію за вислугу років, чітко передбачений постановою КМУ №909 від 04.11.1993р., яка не містить вказівки на зарахування до такого стажу навчання в медичному училищі.

Щодо зарахування до стажу роботу, що дає право на пенсію за вислугу років, часу проходження позивачкою підвищення професійної кваліфікації, суд зазначає, що ці періоди - 1 міс. в 2000р. та 1 міс. в 2011р. - охоплені періодом роботи позивачки, який зарахований до її стажу роботу, що дає право на вислугу років, подвійного зарахування законодавство не передбачає.

За таких обставин, дії відповідача щодо відмови в зарахуванні до стажу роботу позивачки, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду навчання в медичному училищі в 1989-1991р. та часу підвищення професійної кваліфікації в 2000р. та 2011р., є законними. Підстав для визнання протиправними таких дій суд не знаходить, у зв'язку з чим в задоволенні вимог позивачки в цій частині слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Керуючись ст.19,46 Конституції України, ст.2,9,24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.7,51,55,56,60,62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.1,7 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.3,16 Основ законодавства України про охорону здоров'я, постановою КМУ №909 від 04.11.1993р. «Про затвердження Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», постановою КМУ №765 від 15.07.1997р. «Про затвердження Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я», ст.2,8,9,11,94,159,160-163, 183-2 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного Фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя №35 від 09.09.2016р. про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років згідно з п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя призначити ОСОБА_1 з 30.08.2016р. пенсію за вислугу років згідно з п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням до пільгового стажу в закладах охорони здоров'я, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду роботи на посаді медичної сестри ЗАТ «Дентакор» з 22.12.2002р. по 11.09.2003р. та періоду роботи на посаді медичної сестри палати новонароджених в гнійно-септичному хірургічному відділенні Міської багатопрофільної дитячої лікарні №5 з 01.03.1991р. по 31.12.1993р. в подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо вона не скасована, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 14.09.2016р.

Суддя Н.А.Мурашова

13.09.2016