Справа № 802/592/16-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 вересня 2016 р. Справа № 802/592/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., суддів Воробйової І.А., Дончика В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України (відповідач 1), Апеляційного суду Вінницької області (відповідач 2) про визнання протиправною відмови щодо нарахування і виплати вихідної допомоги судді

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України про визнання протиправною відмови щодо нарахування і виплати вихідної допомоги судді.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що з січня 1981 року він був обраний на посаду народного судді Козятинського районного суду Вінницької області, та в подальшому обраний суддею Вінницького обласного та Апеляційного суду Вінницької області. У вересні 2013 року ним було подано заяву про відставку, однак звільнений з посади судді він був лише 25.12.2014 року згідно постанови Верховної Ради України від 25.12.2014 року №59-VIII, та відповідно до наказу голови Апеляційного суду Вінницької області від 30 грудня 2014 року №166/2-06 відрахований зі штату суду. В подальшому він звернувся до ДСА України з проханням здійснити нарахування та виплатити йому передбачену статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 07.07.2010 року вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, однак у виплаті такої допомоги відповідачем було відмовлено.

Наведені обставини спонукали позивача звернутися до суду з даним адміністративним позовом у якому ОСОБА_1 просить суд:

- визнати протиправною відмову Державної судової адміністрації України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Апеляційного суду Вінницької області в сумі 272844,00 грн.;

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Апеляційного суду Вінницької області в сумі 272844,00 грн.

В процесі розгляду справи ухвалою суду від 17.05.2016 року в порядку статті 52 КАС України до участі у справі в якості другого відповідача залучено Апеляційний суд Вінницької області.

У судове засідання позивач не прибув, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте в матеріалах справи наявна письмова заява позивача за вх. №10598 від 25.05.2016 року, у якій він просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Представник Державної судової адміністрації України, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце судового розгляду справи, у судове засідання також не прибув, однак надав суду письмові заперечення проти позову за вх. №10995 від 27.05.2016 року у яких зазначив, що виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку не передбачена Законом України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції чинній на момент звільнення позивача, а тому у задоволенні даного позову просить відмовити. Також наголосив на тому, що Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів, тоді як здійснення позивачеві всіх виплат здійснюється безпосередньо Апеляційним судом Вінницької області.

Представник Апеляційного суду Вінницької області у судове засідання не прибув, натомість свою позицію з приводу заявлених позивачем вимог виклав у наданих суду письмових запереченнях за вх. №11541 від 02.06.2016 року у яких вказав, що враховуючи виключення статті 136 із Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв'язку із прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в України" від 27.03.2014 року №1166-V-II, на момент виходу позивача у відставку законодавством право на отримання вихідної допомоги передбачено не було, а тому у задоволені позову просить відмовити. У вказаних письмових запереченнях також просить суд здійснювати розгляд справи без його участі.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини 4 статті 122 та частин 4, 6 статті 128 КАС України, суд вважає, що наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що 11 вересня 2013 року ОСОБА_1, будучи суддею Апеляційного суду Вінницької області, звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про відставку.

Рішенням Вищої ради юстиції України від 15 жовтня 2013 року №1013/0/15-13 заяву ОСОБА_1 про відставку було задоволено та внесено подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Вінницької області.

25.12.2014 року Верховною Радою України прийнято постанову "Про звільнення суддів" за №59-VIII, відповідно до якої позивача було звільнено з посади судді.

Наказом голови Апеляційного суду Вінницької області від 30 грудня 2014 року №166/2-06 ОСОБА_1 виведено зі штату Апеляційного суду Вінницької області 30.12.2014 року.

У позовній заяві позивач зазначає, що він звертався до ДСА України з проханням нарахувати та виплатити йому передбачену статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 07.07.2010 року вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, однак листом від 14.04.2016 року №410-16-478/16 за підписом голови ДСА України у виплаті вихідної допомоги йому було відмовлено.

Незгода позивача із такою відмовою у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги, зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції, чинній на момент подачі позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до частини 2 статті 111 Закону № 2453-VI, питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

Частиною 6 вказаної статті передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Положеннями частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній на момент подачі позивачем заяви про відставку) дійсно передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом із тим, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України", який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а саме виключено статтю 136 даного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що оскільки заява про відставку була подана ним у 2013 році, а тому й відповідно право на її отримання він набув ще до виключення вище значених положень із Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Проте такі доводи позивача судом оцінюються критично.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (25.12.2014 року).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Таким чином, зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання заяви про відставку, та те, що на час звільнення ОСОБА_1 з посади судді набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, що передбачає виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, суд приходить висновку про те, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Аналогічні висновки відображенні в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 16.08.2016 року (К/800/22224/16), від 16.06.2016 року (К/800/49255/15). Такої ж правової позиції притримується і Вінницький апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 14.07.2016 року (№ 822/245/16).

Окрім того, суд також вважає за необхідне зазначити, що вимоги позивача про нарахування та виплату вихідної допомоги звернуті до ДСА України. При цьому ДСА України є головним розпорядником бюджетних коштів. Відповідно до ч. 3 ст. 145 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Статтею 146 цього ж Закону передбачено, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Тобто будь-яка виплата, у тому числі і виплата вихідної допомоги здійснюється відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів, а не ДСА України.

В даному ж випадку до відповідача 2 позивачем жодних вимог не звернуто (заява за вх. №10598 від 25.05.2016, а.с. 58). Зазначене свідчить про необґрунтованість даної позовної вимоги.

В силу положень ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані ними докази, суд доходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Згідно ст. 94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Слободонюк Михайло Васильович

Судді Воробйова Інна Анатоліївна

ОСОБА_2