Справа № 813/1223/16
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2016-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2016 року № 813/1223/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кедик М.В.

за участю секретаря судового засідання Харіва М.Ю.,

позивач не прибула,

представник відповідача-1 не прибув,

представник відповідача-2 не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського апеляційного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про зобов'язання здійснити перерахунок заробітної плати, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівського апеляційного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України, в якому просить суд зобов'язати Львівський апеляційний адміністративний суд здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 у розмірах, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 по 08.09.2015 включно у розмірах, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач є державним службовцем та працює в апараті Львівського апеляційного адміністративного суду на посаді секретаря судового засідання відділу забезпечення роботи другої судової палати та з 26.10.2014 по 28.03.2015 заробітна плата позивачу повинна була виплачуватися у розмірах визначених абз. 2 ч. 1 ст.144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 по 08.09.2015 включно у розмірах визначених абз. 2 ч.1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд". Проте, з вини відповідача в період з 26.10.2014 по 08.09.2015 позивачу було протиправно виплачено заробітну плату у нижчому розмірі, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268, чим грубо порушено її конституційні права.

Позивач у судове засідання не прибула, у позовній заяві просила суд здійснювати розгляд справи за без її участі.

Відповідач - 1, Львівський апеляційний адміністративний суд проти позову заперечив з підстав викладених у запереченні. Зазначив, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати в період з 26.10.2014 по 08.09.2015 діяв з дотриманням вимог законів та Конституції України, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату заробітної плати позивачу за вказаний період. Просив узяти до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 12.07.2016 у справі № 820/4648/16, від 13.07.2016 у справі № 820/3372/15 та від 13.07.2016 у справі № 820/4653/15.

Відповідач - 1 у судове засідання не прибув, у п. 2 заперечення просив суд здійснювати розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Відповідач - 2, Державна судова адміністрація України проти позову заперечив з підстав викладених у запереченні. Зазначила, що підставою для відмови у здійсненні нарахування та виплати заробітної плати позивачу є відсутність бюджетного фінансування та механізму при здійсненні нарахування та виплати заробітної плати позивачу, позаяк, не приведення Кабінетом Міністрів України нормативно-правових актів у відповідність до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про прокуратуру", Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") на період спірних правовідносин унеможливлювало виплату заробітної плати у визначеному законами України розмірі. Наведені положення дають підстави для висновку, що ДСА України не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати перерахунок посадового окладу позивачу та виплату заробітної плати у відповідному розмірі. З огляду на те, що у спірний період посадові оклади працівників апаратів місцевих судів Кабінетом Міністрів України не змінювались, Державна судова адміністрація України не допустила бездіяльності, діяла на підставі та в межах, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Представник відповідача - 2 у судове засідання не прибув, подав до суду клопотання від 08.09.2016 вх. № 22470, у якому просить суд здійснювати розгляд справи у відсутності представника відповідача.

За таких обставин суд вважає, що справу можливо розглядати за відсутності сторін у справі на підставі наявних в матеріалах справи доказів, відповідно до ст. 71, 128 КАС України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 відповідно до довідки від 22.02.2016 № 02-191/16 працює в Львівському апеляційному адміністративному суді на посаді секретаря судового засідання відділу забезпечення роботи другої судової палати з 08.07.2013.

Відповідно до розрахункових листів за 2014 та 2015 роки посадовий оклад позивача з січня 2014 року по серпень 2015 року складав 1218 грн, виходячи з якого, позивачу у спірний період нараховувалась заробітна плата, включаючи доплату за ранг, надбавки за вислугу років та за високі досягнення у праці, премії.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26.10.2014 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" № 1697-VII (далі -Закон № 1697-VII), яким внесено зміни до ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI (далі - Закон № 2453- VI), зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VI.

З 28.03.2015 Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VІІІ (далі - Закон № 192-VIII) затверджено нову редакцію Закону № 2453-VI, статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192 Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується із положеннями частин сьомої, восьмої статті 33 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII "Про державну службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також частиною другою ст. 8 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР "Про оплату праці" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ст. 13 Закону №108/95-ВР).

За правилами статті 142 Закону № 2453-VІ (у редакції до 28.03.2015) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (далі - БК) (стаття 143 Закону № 2453-VІ). Аналогічні правила закріплені і у статтях 145, 146 Закону № 2453-VІ у редакції з 28.03.2015.

З 1 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (далі - Закон № 80-VІІІ) визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (далі - постанова № 268), зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 9 вересня 2015 року. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Враховуючи вищенаведене, оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16.01.2014 № 719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та № 80-VІІІ видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ, частини першої статті 147 Закону № 2453-VІ (у редакції з 28.03.2015) не передбачено, відповідачі як розпорядники бюджетних коштів не мали правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 (№ 21-1726а16) та від 13.07.2016 по справі № 820/4653/16.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Також, суд не бере до уваги покликання позивача на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 22.05.2013 (номер рішення у ЄДРСР 31701325), а також на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України", оскільки такі рішення прийняті за наслідками вирішення спорів у правовідносинах з іншим нормативно-правовим регулюванням, яке визначає права та обов'язки їх учасників, та не містять висновків щодо правильного застосування положень статті 144 Закону № 2453-VІ, статті 147 цього Закону у редакції з 28.03.2015 та постанови Кабінету Міністрів України № 268 у спорах щодо розмірів посадових окладів працівників апарату суду у спірний період.

У силу вимог ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про зобов'язання Львівський апеляційний адміністративний суд здійснити перерахунок заробітної плати позивачу за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 у розмірах, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 по 31.12.2015 включно у розмірах, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, в задоволенні яких необхідно відмовити.

Відповідно до положень пункту 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивачів звільнено від сплати судового збору за звернення до суду, такий фактично не сплачувався, доказів на підтвердження інших судових витрат не надано, тому підстав для вирішення питання про судові витрати відповідно до положень статті 94 КАС України немає.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Суддя Кедик М.В.