Справа № 826/8956/14
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8956/14 Головуючий у 1-й інстанції: Федорчук А.Б. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Мамчура Я.С., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

представника позивача - Шеховцова О.Д.,

представника відповідача - Шамсетдінова М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компас» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року,

У с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компас» звернулося у суд із позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 29 травня 2014 року №, №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року, позов задоволено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 лютого 2016 року вищевказані судові рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За наслідками нового розгляду справи постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, встановивши реальність господарських операцій при відносинах позивача із контрагентами.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що в період з 28 квітня по 06 травня 2014 року Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві, проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах із ТОВ «Леонайдс Кепітал», ТОВ «Гресленд», ТОВ «Девайн Інтервест», ТОВ «Велес 368», ТОВ «Камфод Естейт», ТОВ «Ладготрейд», ТОВ «Нью Девелопмент», ТОВ «Укрбуд-Капітал» за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року, за підсумками якої складено акт від 14 травня 2014 року №181/1/22-20-31028801.

Зі змісту цього акту слідує, що податковий орган фактично досліджував господарські взаємовідносини позивача не з усіма вказаними контрагентами, а лише з ТОВ «Леонайдс Кепітал», ТОВ «Гресленд», ТОВ «Девайн Інтервест», ТОВ «Велес 368», ТОВ «Ладготрейд», ТОВ «Нью Девелопмент». Щодо цих контрагентів, за результатами перевірки, відповідачем встановлено порушення пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, які призвели до заниження податку на прибуток на загальну суму 1 052 899,00 грн, а також пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, які призвели до заниження податку на додану вартість на загальну суму 1 060 366,00 грн.

На підставі вказаного акту 29 травня 2014 року відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення №, яким позивач збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі на 1 590 549,00 грн, з них 1 060 366,00 грн - за основним платежем, 530 183,00 грн - за штрафними санкціями, та №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальному розмірі на 1 579 348,50 грн, з них 1 052 899,00 грн - за основним платежем, 526 449,50 грн - за штрафними санкціями.

Не погоджуючись із такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся у суд.

Обговорюючи правомірність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, судова колегія зважає на наступне.

Як убачається із матеріалів справи, визначення позивачу грошових зобов'язань з податків на прибуток та на додану вартість обґрунтовано тим, що останнім безпідставно віднесено витрати на зменшення об'єкта оподаткування з податку на прибуток та сформовано податковий кредит внаслідок придбання послуг та замовлення робіт у вищевказаних контрагентів. Так, відповідач уважає, що взаємовідносини позивача з контрагентами не мали реального характеру. Цей висновок базується на аналізі відомостей АІС «Податковий блок» та податкової інформації, що була отримана відповідачем від інших податкових інспекцій.

Так, під час податкової перевірки позивача відповідачем враховано наступну податковому інформацію:

- акт Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 29 травня 2013 року №1872/22.3/37507849 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Девайн Інтервест» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01 серпня 2012 року по 30 квітня 2013 року»;

- акт Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 29 травня 2013 року №1873/22.3/37633760 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Гресленд» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01 серпня 2012 року по 30 квітня 2013 року»;

- акт Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 07 квітня 2014 року №998/26-59-22-01/38910095 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ Нью Девелопмент» з контрагентами, з якими платником податків задекларовані взаємовідносини за період з 01 грудня 2013 року по 29 лютого 2014 року»;

- акт Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 13 березня 2014 року №774/22-03/38824295 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Ладготрейд» щодо підтвердження господарських відносин з контрагентами за період з 01 липня 2013 року по 31 січня 2014 року»;

- акт Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 28 травня 2013 року №1850/22-3/37568304 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ Леонайдс Кепітал» щодо підтвердження господарських відносин з ТОВ «Дінвол Профіт» за період з 01 серпня 2012 року по 30 березня 2013 року».

Зважаючи на те, що відповідним податковим інспекціям не вдалось провести зустрічні звірки контрагентів позивача на предмет взаємовідносин із контрагентами-покупцями та контрагентами-постачальниками через відсутність об'єктів звірок за місцем знаходження, відповідач дійшов висновку, що вищеназвані контрагенти не мали можливості реально здійснювати господарські операції з позивачем з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу необхідних матеріальних, трудових та інших ресурсів й умов, і що позивач вів діяльність, спрямовану на отримання податкової вигоди за рахунок документальної фіксації таких господарських операцій без їх фактичного здійснення.

Натомість, до податкової перевірки і до суду позивачем надано первинні та інші документи, складання яких опосередковувало його господарські відносини з вищевказаними контрагентами, а також пояснення й докази пов'язаності здійснених за цими операціями витрат із власною господарською діяльністю.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, є Податковий кодекс України.

Господарська діяльність, відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 44.1 статті 44 цього Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду (пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Кодексу).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Кодексу).

Податковим кредитом, у розумінні підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Кодексу, визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 185.1 статті 185 Кодексу до об'єкта оподаткування податком на додану вартість відноситься постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Кодексу платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За приписами пункту 198.6 статті 198 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Ураховуючи викладене, право на формування податкового кредиту та зменшення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за рахунок витрат шляхом відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності пов'язується з фактичним здійсненням цих господарських операцій, що має підтверджуватись документально.

Податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Обов'язкові реквізити первинних документів визначені частиною 2 цієї норми права.

За визначеннями, що містяться у статті 1 вказаного Закон, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Зазначене підтверджує висновок про те, що необхідною умовою для віднесення вартості придбаних платником податків товарів та послуг до витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, а сум сплаченого ПДВ - до податкового кредиту, є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами.

Виходячи із викладеного, перевірці підлягає реальність здійснення між позивачем та його контрагентом спірних господарських операцій. При цьому, докази, на обґрунтування доводів сторін, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні оцінюватись судом у їх сукупності.

Колегією суддів установлено, що ТОВ «Компас» є юридичною особою, платником податків на прибуток та на додану вартість, на час спірних правовідносин перебувало на обліку в Державній податковій інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві.

Під час податкової перевірки встановлено, що основним видом діяльності ТОВ «Компас» є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Крім того, згідно КВЕД, позивач здійснював: діяльність із консультування з питань комерційної діяльності й керування; діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування; діяльність у сфері права; посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації; купівлю та продаж власного нерухомого майна; консультування з питань інформатизації.

Матеріали справи містять витяг із реєстру права власності на нерухоме майно №13680084 від 23 лютого 2007 року, виданий Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації, який свідчить про те, що ТОВ «Компас» на праві приватної власності належить нерухомий об'єкт за адресою: м. Запоріжжя, вул. Хортицьке шосе, 1.

Окрім того, з реєстраційного посвідчення Київського БТІ №023783 від 04 вересня 2006 року слідує, що ТОВ «Компас» на праві приватної власності належить нежитлова будівля, розташована за адресою: м. Київ, вул. Немировича-Данченка, 16.

Як убачається із матеріалів справи, між позивачем, як замовником, і ТОВ «Девайн Інтервест», як виконавцем, укладено подібні договори підряду від 01.08.2012 № 01/08-1, від 02.08.2012 № 02/08-1, від 03.08.2012 № 03/08-1, від 06.08.2012 № 06/08-1, від 07.08.2012 № 07/08-1, від 08.08.2012 № 08/08-1, від 27.09.2012 № 27/09-2, від 27.09.2012 № 27/09-1, від 27.09.2012 № 27/09-7, від 28.09.2012 № 28/09-3, від 01.10.2012 № 01/10-4, від 02.10.2012 № 02/10-5, від 03.10.2012 № 03/10-6, від 04.10.2012 № 04/10-8, від 04.10.2012 № 04/10-9, від 05.10.2012 № 05/10-10, від 04.12.2012 № 04/12-5, від 18.11.2012 № 08/11-3, від 19.11.2012 № 19/11-2, від 06.12.2012 № 06/12-6 від 06.12.2012 № 06/12-6, від 10.12.2012 № 10/12-3, від 11.12.2012 № 11/12-4, від 24.01.2013 № 24/01-3, від 29.01.2013 № 29/01-4, від 30.01.2013 № 30/01-5, від 04.02.2013 № 04/02-6, від 25.03.2013 № 25/03-1, від 08.10.2013 № 08/10-11, від 23.10.2012 № 23/10-2, від 24.10.2012 № 24/10-6, від 25.10.2012 № 25/10-1, від 26.10.2012 № 26/10-5, від 15.11.2012 № 15/11/1, від 16.11.2012 № 16/11-4 щодо виконання останнім ремонтних робіт на об'єктах, розташованих за адресами: м. Запоріжжя, вул. Хортицьке шосе, 1, м. Київ, вул. Немировича-Данченка, 16.

Умовами цих договорів передбачено, що підрядник, за завданням замовника, зобов'язується на свій ризик, власними силами із власних матеріалів виконати роботи на об'єкті, а замовник зобов'язується прийняти виконані роботи та оплатити їх; загальна вартість робіт включає: вартість матеріалів, вартість роботи будівельної техніки та транспортних засобів; приймання-передача виконаних робіт оформляється актом приймання виконаних будівельних робіт, який підписується сторонами.

Підтвердженням реальності господарських операцій за цими договорами слугують наступні письмові документи: договірні ціни на роботи з ремонту, підсумкові відомості ресурсів, локальні кошториси, розрахунки загальновиробничих витрат до локальних кошторисів на ремонтні роботи, акти на витрату давальницьких матеріалів, акти приймання-передачі виконаних будівельних робіт, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, платіжні доручення та податкові накладні.

Із указаних документів убачається, що виконавцем виконано ремонт покрівлі, вентиляційної системи, очисних споруд, фасаду, вікон, пожежних сходів та здійснено інші роботи на об'єктах позивача, а останнім - оплачено вартість виконаних робіт.

Також, із матеріалів справи слідує, що між позивачем, як замовником, і ТОВ «Девайн Інтервест», як виконавцем, укладено договори від 01.08.2012 б/н та від 07.11.2012 б/н, відповідно до умов яких виконавець у порядку та на умовах цих договорів зобов'язується надавати замовнику юридичні послуги, а останній - приймати ці послуги та оплачувати їх вартість.

Умовами цих договорів визначено, що послуги надаються у формі консультування, роз'яснення чи практичної допомоги, а також конкретні напрямки - питання, як-то консультування з питань формування витрат, обліку товарно-матеріальних цінностей, застосування штрафних санкцій у податковому законодавстві тощо.

Актами приймання-передачі наданих юридичних послуг, копії яких наявні в матеріалах справи, а також платіжними дорученнями та виписаними контрагентом податковими накладними підтверджується фактичне виконання сторонами умов вищевказаних договорів та понесення позивачем витрат. Згадані акти містять перелік наданих юридичних послуг у відповідності до визначених договором умов, тобто розкривають суть та зміст господарських операцій, підписані уповноваженими особами та скріплені печатками сторін.

Також, із матеріалів справи вбачається, що між позивачем, як замовником, і ТОВ «Нью Девелопмент», укладено подібні договори підряду №2/09/2013 від 09.12.2013, №1/02/2013 від 02.12.2013, №7/11/2013 від 11.11.2013, №3/08/2013 від 09.12.2013, №2/07/11/2013 від 07.11.2013, №6/06/11/2013 від 06.11.2013, №5/05/11/2013 від 05.11.2013, №3/09/12/2013 від 09.12.2013, №3/08/11/2013 від 08.11.2013, №1/04/11/2013 від 04.11.2013, відповідно до яких підрядник зобов'язується власними силами і на власний ризик виконати роботи, визначені в локальному кошторисі, що є додатком до договорів, а замовник зобов'язується прийняти виконані підрядником роботи та оплатити їх.

Реальність господарських операцій за цими угодами підтверджується договірними цінами, локальними кошторисами, актами приймання виконаних будівельних робіт, підсумковими відомостями ресурсів, довідками про вартість виконаних будівельних робіт, платіжними дорученнями та виписаними контрагентом податковими накладними.

Із указаних документів убачається, що виконавцем здійснено прибирання та вивезення снігу, ремонт приміщень, покриття, теплопункту, заміну світильників та виконано інші роботи на об'єкті позивача за адресою: м. Київ, вул. Немировича-Данченка, 16, а також очищення території об'єкта в м. Запоріжжя по вул. Хортицьке шосе, 1 від снігу.

Також, із матеріалів справи слідує, що між позивачем, як замовником, і ТОВ «Ладготрейд», як виконавцем, укладено договори про надання послуг №04.09.2013 від 04.09.2013, № 3/04/10/2013 від 04.10.2013, № 09.09.2013 від 09.09.2013, № 2/01/10/2013 від 01.10.2013, № 1/01/10/2013 від 01.10.2013, № 1/01/10/2013 від 01.10.2013, відповідно до умов яких виконавець зобов'язується надати замовнику послуги по розміщенню рекламних зображень на умовах вільного розміщення на рекламоносіях, розташованих у населених пунктах України, біля залізничних вокзалів, залізничних станцій, автовокзалів, автостанцій, а також ринків у радіусі не більше ста метрів від вказаних об'єктів; спеціальні кваліфіковані послуги з питань комерційної діяльності та керування, придбання обчислювальної техніки, а замовник, у свою чергу, зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами вказаних угод погоджено перелік населених пунктів для розміщення рекламних зображень та макети цих зображень, які стосуються продажу та оренди нерухомого майна.

Підтвердженням реальності господарських операцій за цими договорами слугують акти приймання-передачі наданих послуг, які містять викладення їх змісту та обсягу, підписані представниками сторін та скріплені їх печатками, платіжні доручення, які свідчать про оплату наданих послуг, та виписані контрагентом позивачу податкові накладні.

Також, із матеріалів справи вбачається, що між позивачем, як замовником, і ТОВ «Гресленд», як виконавцем, укладено договори про надання послуг № б/н від 12.11.2012, № б/н від 07.12.2012, № б/н від 25.01.2013, № б/н від 10.10.2012, № б/н від 31.08.2012, відповідно до умов яких виконавець зобов'язується надати замовнику послуги по розміщенню рекламних зображень на умовах вільного розміщення на рекламоносіях, розташованих у населених пунктах України, біля залізничних вокзалів, залізничних станцій, автовокзалів, автостанцій, а також ринків в радіусі не більше ста метрів від вказаних об'єктів.

Між сторонами вказаних угод погоджено перелік населених пунктів для розміщення рекламних зображень та макети цих зображень, які стосуються оренди нерухомого майна в містах Києві та Запоріжжі.

Підтвердженням реальності господарських операцій за цими договорами слугують акти приймання-передачі наданих послуг, які містять викладення їх змісту та обсягу, підписані представниками сторін та скріплені їх печатками, платіжні доручення, які свідчать про оплату наданих послуг, та виписані контрагентом позивачу податкові накладні.

Також, як убачається із матеріалів справи, між позивачем, як замовником, та ТОВ «Леонайдс Кепітал», як виконавцем, укладено договори про надання послуг № б/н від 05.12.2012, № б/н від 01.02.2013, № б/н від 05.10.2012, відповідно до умов яких виконавець зобов'язувався надати замовнику юридичні послуги, а замовник - приймати послуги та сплачувати їх вартість виконавцеві.

Умовами цих договорів визначено, що послуги надаються у формі консультування, роз'яснення чи практичної допомоги, а також конкретні напрямки - питання, як-то консультування з питань аналізу внесених до Податкового кодексу України змін у 2012 - 2013 роках, податкових різниць, щодо декларації з податку на прибуток тощо.

Підтвердженням належного виконання сторонами угод взятих на себе господарських зобов'язань слугують акти приймання-передачі наданих послуг, які містять викладення їх змісту та обсягу, підписані представниками сторін та скріплені їх печатками, платіжні доручення про оплату вартості послуг та виписані контрагентом податкові накладні.

Також, із матеріалів справи вбачається, що між позивачем, як замовником, і ТОВ «Велес 368», як виконавцем, укладено договір про надання послуг №05.09.2013 від 05.09.2013, умовами якого передбачено обов'язок виконавця надати замовнику спеціальні кваліфіковані консультаційні послуги з питань комерційної діяльності та керування, й обов'язок замовника - прийняти послуги і оплатити їх вартість.

Указаним договором визначено конкретний предмет консультаційних послуг, як-то: консультування та надання усних рекомендацій щодо вдосконалення процесу управління господарською діяльність, персоналом, з питань ефективного корпоративного управління, щодо оптимальної системи мотивації та стимулювання працівників тощо.

Виконання обов'язків сторін за угодою та реальність господарських операцій при його виконанні підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг, який містить викладення їх змісту та обсягу, підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками, платіжним доручення, яке свідчить про оплату послуг, та виписаною контрагентом податковою накладною.

Під час податкової перевірки та розгляду адміністративної справи відповідач не заперечував відповідність первинних документів, що були складені між позивачем і його контрагентами, вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а податкових накладних - приписам пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України. І невідповідностей зазначених документів вимогам закону судом не встановлено.

На момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також були зареєстрованими платниками податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати цей податок та складати податкові накладні на кожну поставку послуг. Це підтверджується наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про реєстрацію платника податку на додану вартість контрагентів позивача. Дані обставини не заперечуються контролюючим органом.

Отже, спірні господарські операції відбулись між правосуб'єктними платниками податків, в рамках звичайної для позивача господарської діяльності, безпосередньо пов'язані з нею та підтверджуються документально. Це свідчить про їх реальність.

Колегія суддів враховує, що однією із основних засад податкового законодавства України є презумпція правомірності рішень платника податку в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків (пп. 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків податкового кредиту з податку на додану вартість та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування. За змістом указаної норми податковий кредит та витрати вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Висновки відповідача про порушення позивачем податкового законодавства щодо взаємовідносин із контрагентами, викладені в акті податкової перевірки, які були підставою прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, колегія суддів не приймає, адже вони не мають жодного документального підтвердження та не ґрунтуються на аналізі первинних документів.

Акти про неможливість проведення зустрічних звірок, на які посилається податковий орган, можуть бути лише свідченням того, що з певних причин зустрічні звірки платників податків не були проведені, і не являються належним доказом відсутності реального характеру господарських взаємовідносин цих платників із контрагентами-покупцями та контрагентами-постачальниками, які відбулись значно раніше, ніж податковими інспекціями вживались перевірочні заходи.

Судова колегія також відхиляє посилання апелянта на те, що отримані позивачем від контрагентів первинні документи не мають відношення до господарської діяльності цих підприємств, позаяк наявні у матеріалах справи і досліджені судом документи спростовують покликання контролюючого органу. Так, надані позивачем копії актів приймання-передачі робіт (надання послуг), платіжних доручень, податкових накладних та інших документів дають змогу встановити їх зв'язок із укладеними з контрагентами договорами. Адже викладені у первинних документах зміст та обсяг господарських операцій узгоджуються із умовами даних договорів, а зазначені в цих документах реквізити угод, на виконання яких вони складені, відповідають тим, що указані у відповідних письмових правочинах.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами статті 16, пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1. статті 38, пункту 44.1. статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Податкове законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника податків права на формування податкового кредиту та витрат від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, їх знаходження за податковою адресою чи наявності основних засобів. Невиконання податкового обов'язку, зокрема в частині неподання звітності про працівників чи основні засоби, тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо порушника, а не його контрагентів, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання першим незаконної податкової вигоди.

Така правова позиція узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у рішеннях у справі «Інтерсплав проти України» та у справі «Булвес» АД проти Болгарії».

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає посилання контролюючого органу на порушення контрагентами позивача податкового та іншого законодавства при взаємовідносинах із іншими платниками податків, про які йдеться в актах про неможливість проведення зустрічних звірок цих підприємств. При цьому, апеляційний суд наголошує, що податковий орган, на відміну від платника податків, є єдиним учасником податкових правовідносин, який має законодавче право контролювати дотримання фізичними та юридичними особами вимог законодавства у сфері оподаткування. Наведене також унеможливлює перевірку платником даних щодо дотримання його контрагентами податкового законодавства та повноти відображення ними здійснених господарських операцій.

Оскільки в ході розгляду даної справи доказів змови позивача з іншими платниками та узгодженості їх дій з метою досягнення вигідних для позивача результатів у сфері оподаткування, так само як і доказів того, що правочини, які мали місце у спірних правовідносинах, були спрямовані на незаконне заволодіння майном держави, відповідачем не представлено, оспорювані рішення податкової інспекції є необґрунтованими та непропорційними.

Таким чином, позивачем документально підтверджено реальність спірних господарських операцій.

Натомість, відповідачем не доведено, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, ані обставин, на яких ґрунтуються заперечення проти позову, ані правомірності та обґрунтованості спірних податкових повідомлень-рішень.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що є підставою для їх скасування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. Тому, відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

Отже, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова - без змін, на підставі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України.

Керуючись ст.ст. 88, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя Я.С. Мамчур
суддяС.Б. Шелест

(Повний текст ухвали складений 09 вересня 2016 року).

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Шелест С.Б.

Мамчур Я.С