Справа № 813/2787/16
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2016 року №813/2787/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Олійника Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2016 року №33958-13, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2016 року №33958-13.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у нього відсутній обов'язок сплачувати транспортний податок, у зв'язку із чим, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалами судді від 15.08.2016 року було відкрито провадження у даній адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, поясненнях та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях, поясненнях й просив суд у позові відмовити повністю, оскільки вважає оскаржуване рішення таким, що було прийняте в повній відповідності до норм чинного законодавства України та базуючись на дійсних обставинах справи.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль марки LEXUS, модель GX 460, 2014 року випуску, об'ємом двигуна 4608 куб. см, реєстраційний номер НОМЕР_1, дата першої реєстрації 20.12.2014 року, дата реєстрації транспортного засобу за позивачем - 29.10.2015 року.

Указане підтверджується сторонами, а відомості засвідчуються відповідним свідоцтвом НОМЕР_2 про реєстрацію згаданого вище транспортного засобу.

Також судом встановлено, що 30.06.2016 року Личаківською ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.п.267.6.2 п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України, було винесене податкове повідомлення-рішення №33958-13, яким позивачеві визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 25 000,00 грн.

Як випливає з матеріалів справи, таке податкове зобов'язання було визначене контролюючим органом ОСОБА_1 у зв'язку з належністю останньому вказаного вище автомобіля LEXUS GX 460.

З огляду на це, суд відзначає, що чинне податкове законодавство України передбачає справляння з платників податків, зокрема, й такого місцевого податку як податок на майно. До складу такого податку на майно, відповідно до п.п.265.1.2 п.265.1 ст.265 Податкового кодексу України, входить транспортний податок.

Як визначається в п.п.267.1.1 п.267.1 ст.267 Податкового кодексу України, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до п.п.267.2.1 п.267.2 Податкового кодексу України, є об'єктами оподаткування.

Згідно з п.п.267.3.1 п.267.3 ст.267 Податкового кодексу України, базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування, відповідно до п.п.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України.

Відповідно ж до п.267.4 ст.267 Податкового кодексу України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми транспортного податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку. Указане кореспондує також нормі п.п.54.3.3 Податкового кодексу України, відповідно до якої обов'язок із визначення суми грошових зобов'язань з такого податку покладається на контролюючий орган.

Пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України установлено, що контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до ст.54 Податкового кодексу України.

Таким чином, суд, виходячи з наведених вище норм податкового законодавства, резюмує, що за загальним правилом визначення сум грошового зобов'язання з транспортного податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб провадиться контролюючим органом шляхом надсилання (вручення) платнику податків відповідного податкового повідомлення-рішення в разі наявності у власності такого платника податків автомобіля, що є об'єктом оподаткування.

Як вбачається з матеріалів справи, власне такі дії й було вчинено в даному випадку відповідачем за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням від 30.06.2016 року №33958-13, а саме, контролюючий орган, вважаючи, що позивач є власником об'єкта оподаткування транспортним податком у 2016 році, самостійно визначив платнику податків (позивачеві) суму грошового зобов'язання з податку, обов'язок із розрахунку якого покладено на контролюючий орган (транспортного податку), та вручив таке повідомлення-рішення платнику податків.

У той же час, зважаючи на доводи позивача щодо протиправності визначення грошового зобов'язання з транспортного податку за 2016 рік, що обґрунтовується неможливістю застосування норм чинного податкового законодавства України, які регламентують справляння такого податку в цьому році, у зв'язку з порушенням принципу стабільності, суд відзначає наступне.

Так, новий податок - транспортний - було запроваджено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII (набрав чинності з 01.01.2015 року), яким врегульовано, зокрема, об'єкт оподаткування, ставки податку, порядок та інші умови його справляння.

У подальшому, було внесено зміни до Податкового кодексу України в частині транспортного податку - відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року №909-VIII.

А зокрема, згідно з п.п.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 24.12.2015 року №909-VIII), об'єктом оподаткування визначено легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Суд відзначає, що в попередній редакції Податкового кодексу України (тобто, в редакції Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII) об'єктом оподаткування були легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років, з об'ємом циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Окрім цього, Законом України від 24.12.2015 року №909-VIII не вносилося істотних змін, які би стосувалися транспортного податку (зокрема, не зазнали змін ані ставка податку, ані порядок визначення грошового зобов'язання за ним тощо), а було врегульовано певні аспекти його справляння, не враховані попередньою редакцією нормативно-правового акту.

Розглянувши ж зміни, які були внесені Законом України від 24.12.2015 року №909-VIII у п.п.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України, суд зауважує, що вони стосувалися об'єкта оподаткування. При цьому, як випливає з п.7 Податкового кодексу України, об'єкт оподаткування є одним із обов'язкових елементів податку.

Таким чином, суд вважає, що зміни, які передбачені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року №909-VIII, в частині транспортного податку слід безумовно вважати зміною елемента транспортного податку, а саме - об'єкта оподаткування. При цьому, такі зміни об'єкта оподаткування не є формальними, позаяк об'єкти оподаткування транспортним податком за нормами Податкового кодексу України в редакції Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII і Закону України від 24.12.2015 року №909-VIII не є тотожними та істотно відрізняються - за першими до множини таких об'єктів зараховуються транспортні засоби виходячи з об'єму циліндрів їх двигуна (тобто це можуть бути й маловартісні транспортні засоби, проте з великим об'ємом двигуна), а за другим, виходячи з їх середньоринкової вартості (тобто це можуть бути й малолітражні транспортні засоби, проте значної вартості).

У зв'язку з чим, суд акцентує увагу на те, що Податковим кодексом України встановлений принцип стабільності, під яким за п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України слід розуміти те, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Отже, як вірно зазначає позивач, застосування з 01.01.2016 року норм Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року №909-VIII у частині транспортного податку є передчасним, позаяк такий закон був прийнятий пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду (2016 року) і таке його застосування у 2016 році порушуватиме принцип стабільності.

При цьому, в даному контексті суд критично оцінює покликання відповідача на те, що в даному випадку не відбулося зміни елементів податку, а було введено новий податок (транспортний), оскільки (як уже зазначено вище) транспортний податок як такий було введено відповідно до Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII, а Законом України від 24.12.2015 року №909-VIII було власне змінено елемент вже існуючого податку - об'єкт оподаткування транспортним податком. Також некоректним суд вважає й покликання відповідача на п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року №909-VIII, оскільки дана норма стосується виключно порядку застосування вимог п.п.12.3.4 Податкового кодексу України та не порушує питання можливості внесення змін до будь-яких елементів податків пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, що встановлено п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України, тобто не ревізує принцип стабільності в податковій системі України.

У той же час, незважаючи на обґрунтованість правової позиції позивача щодо передчасності застосування в 2016 році норм Закону України від 24.12.2015 року №909-VIII в частині транспортного податку, в зв'язку з суперечністю таких дій принципу стабільності, та погоджуючись з відповідними теоретичними міркуваннями позивача, суд акцентує увагу на тому, що це не призводить до безпідставності нарахування позивачеві грошового зобов'язання з транспортного податку за 2016 рік узагалі, позаяк справляння цього податку було передбачено й попередньою редакцією Податкового кодексу України.

Так, як судом уже зазначено вище, транспортний податок було запроваджено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII, яким також визначалися розмір, порядок та інші умови справляння відповідного нового податку.

При цьому, застосування в 2016 році норм, прийнятого більш як за рік до цього, Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII загалом не порушує та не суперечить принципу стабільності, який закріплений у податковому законодавстві України та до якого апелює позивач.

Таким чином, на переконання суду, допустимим є визначення фізичній особі грошового зобов'язання з транспортного податку за податковий період 2016 рік, відповідно до положень Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII).

Як підтверджується матеріалами цієї справи, належний позивачеві легковий автомобіль LEXUS GX 460, реєстраційний номер НОМЕР_1, є об'єктом оподаткування транспортним податком, відповідно до норм Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII), оскільки об'єм циліндрів його двигуна автомобіля становить 4608 куб. см, тобто понад визначені п.п.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України (у відповідній редакції) 3000 куб. см, а строк використання цього автомобіля менше 5 років (автомобіль був випущений у 2014 році).

Отже, автомобіль LEXUS GX 460, реєстраційний номер НОМЕР_1, підлягає оподаткуванню транспортним податком у 2016 році, проте, як уже вказано вище, таке оподаткування повинно провадитися відповідно до норм Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII).

У зв'язку з чим, суд відзначає, що визначення позивачеві грошового зобов'язання за податковим повідомленням-рішенням від 30.06.2016 року №33958-13 вповні відповідало Податковому кодексу України (в редакції Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII), оскільки автомобіль позивача є об'єктом оподаткування транспортним податком, згідно з зазначеними приписами нормативно-правових актів, що підлягають застосуванню, а ставка транспортного податку (25 000 грн.) і порядок його визначення (контролюючим органом за податковим повідомленням-рішенням), які були застосовані відповідачем, також відповідають нормам податкового законодавства (більш того, вони є незмінними з моменту впровадження податку та по час винесення оспорюваного податкового повідомлення-рішення).

А тому суд вважає, що відповідач правомірно й підставно визначив ОСОБА_1 грошове зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 25 000,00 грн. і виніс податкове повідомлення-рішення від 30.06.2016 року №33958-13, позаяк це було вчинено у відповідності до норм Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII), застосування котрих не суперечить принципу стабільності.

Окремо, зважаючи на інші доводи позивача, суд бере їх до уваги, проте надає їм критичної оцінки.

Зокрема, суд вважає, що посилання позивача на несвоєчасне скерування йому оспорюваного податкового повідомлення-рішення від 30.06.2016 року №33958-13, саме по собі не може слугувати підставою для задоволення вимог за позовом у цій справі.

А саме, суд зауважує, що п.п.267.6.2 п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України дійсно визначено, що податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Як же вбачається з наявної в матеріалах справи копії конверта, в якому позивачеві було відправлено спірне податкове повідомлення-рішення №33958-13, хоча воно й було прийняте контролюючим органом 30.06.2016 року, однак поштове відправлення з таким рішенням було здане відправником у відділення оператора поштового зв'язку лише 29.07.2016 року.

Проте, суд наголошує на тому, що вказана обставина не тягне за собою автоматичної нечинності чи протиправності такого податкового повідомлення-рішення, оскільки норми чинного законодавства України не передбачають такого наслідку. А також ця обставина не порушує й права платника податків, оскільки строк сплати транспортного податку, відповідно до пп. а) п.п.267.8.1 п.267.8 ст.267 Податкового кодексу України, обчислюється саме з дати вручення йому відповідного податкового повідомлення-рішення, а враховуючи приписи п.54.5 ст.54 Податкового кодексу України платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування відповідної суми грошового зобов'язання.

Окрім того, критично оцінює суд і покликання ОСОБА_1 на нібито звуження його прав щодо об'єкта власності - автомобіля, - стосовно якого державою, після набуття позивачем права власності на нього, було введено додатковий податок.

У цьому контексті суд зважає на позицію Конституційного Суду України, який у п.4.1 рішення від 24.03.2005 року в справі №1-9/2005 зазначив, що виконання конституційного обов'язку, передбаченого статтею 67 Конституції України, реалізується сплатою кожним податків і зборів. Встановлення системи оподаткування, податків і зборів, їх розмірів та порядку сплати є виключно прерогативою закону.

Статтею 67 Конституції України регламентовано, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Цьому кореспондує й норма п.7.3 ст.7 Податкового кодексу України, якою визначено, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Податковим кодексом України і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Податкового кодексу України та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Отже, на переконання суду, за державою (в особі органу законодавчої влади) визнається право вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, з метою встановлення податків чи інших зборів, правил їх сплати тощо, й такі дії держави слід вважати правомірними, в разі дотримання при цьому визначених чинним законодавством умов.

Суд бере до уваги й норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на яку посилається позивач. А саме, суд відзначає, що в силу ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне для забезпечення сплати податків чи інших зборів.

Так, у своєму рішенні в справі «Щокін проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, у другому реченні першого пункту йде мова про те, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів» (п.50).

Тому, введення нового податку - у даному випадку транспортного - на підставі закону та встановлення чітких правил його сплати, слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи й це вповні узгоджується із нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практикою Європейського Суду з прав людини.

Тож, суд підкреслює, що впровадження державою в законний спосіб нових податків чи зборів, зміна їх розміру та порядку сплати тощо є правомірним та є підставою для справляння відповідних податків у встановленому порядку й породжує в платника податків обов'язок із їх сплати.

Суд, вирішуючи дану справу, звертає увагу на те, що відповідно до ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до принципу змагальності кожна зі сторін повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. Зазначена правова позиція випливає, зокрема, з висновків Верховного Суду України, які викладені в постанові від 22.09.2015 року у справі №2а-2717/11/2670.

Отже, оспорюючи рішення відповідача, позивач повинен також належним чином доказувати обставини, на які він посилається. Проте, проаналізувавши доводи й докази позивача у цій справі, суд приходить до висновку, що ті докази та доводи, на які посилається позивач, не спроможні спростувати правильність оспорюваного рішення відповідача, а інших - позивач не надав і не навів.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із огляду на все вищевикладене суд приходить до обґрунтованого висновку, що податкове повідомлення-рішення від 30.06.2016 року №33958-13, яким позивачеві визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 25 000,00 грн., є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, а доводи позивача не спростовують правомірності рішення суб'єкта владних повноважень, у зв'язку з чим у позові слід відмовити повністю.

Відповідно до ч.2 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Оскільки такі витрати відповідачем не підтверджені, вони на позивача не покладаються.

Керуючись ст.ст.7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений 13 вересня 2016 року.