Справа № 2а-5749/11/2170
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" вересня 2016 р. м. Київ К/800/12369/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Карася О.В., Рибченка А.О.,,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 21 травня 2012 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року

у справі № 2-а-5749/11/2170

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у місті Херсоні Херсонської області Державної податкової служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у місті Херсоні Херсонської області Державної податкової служби (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03 червня 2011 року № та № .

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 21 травня 2012 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 21 травня 2012 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі фізична особа - підприємець ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 21 травня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у м. Херсоні була проведена документальна невиїзна перевірка фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства при проведенні фінансово-господарських операцій з ТОВ «Інтернет-Технології» за листопад, грудень 2008 року та січень 2009 року, за результатами якої складений акт від 20 травня 2011 року № 1659/17-2/25100736.

За висновками акта перевірки, позивачем були порушені, зокрема: вимоги частини 1 статті 203, частин 1,2 статті 215, статей 216, 228, 626, 629, 662, 655, 656 Цивільного кодексу України в частині недодержання зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, по правочинах, здійснених підприємцем з ТОВ «Інтернет-Технології»; вимоги статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», які полягали у тому, що у декларації про доходи від підприємницької діяльності фізична особа - підприємець ОСОБА_1 включив до складу валових витрат витрати, які не відповідають фактичній сумі отриманого у цьому періоді валового доходу в будь-якій формі та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, за 2008 та 2009 роки на загальну суму 1065088,06 грн., в результаті чого за результатами перевірки підприємцю донараховано податок з доходів фізичних осіб у розмірі 159763,21 грн.; вимоги підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», які полягали у завищенні підприємцем податкового кредиту на загальну суму 213017,00 грн., у тому числі: за листопад 2008 року - 56204,00 грн., за грудень 2008 року - 132334,00 грн., за січень 2009 року - 24479,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що фізична особа - підприємець ОСОБА_1 неправомірно включив до складу валових витрат відповідного податкового періоду вартість товарів (робіт, послуг), придбаних у ТОВ «Інтернет-Технології», а податок на додану вартість, сплачений у складі такої вартості, - до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду, оскільки згідно акту Краснодонської ОДПІ від 02 листопада 2010 року № 1724/23-32550898 «Про результати документальної невиїзної перевірки ТОВ «Інтернет-Технології» з питань встановлення розбіжностей за результатами автоматизованого співставлення роз шифровок податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів за період з 01 жовтня 2008 року по 30 червня 2009 року» було встановлено, що: ТОВ «Інтернет-Технології» формувало податковий кредит по господарських операціях з суб'єктами господарювання, які мають знаки фіктивності; відносно директора ТОВ «Інтернет-Технології» ОСОБА_2 порушено кримінальну справу № 37/09/9060 за ознаками вчинення злочинів, передбачених статтею 15, частиною 3 статті 212 Кримінального кодексу України; правочини, укладені ТОВ «Інтернет-Технології» з постачальниками та покупцями, зокрема, з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, не спричиняють реального настання правових наслідків. Також, у акті перевірки було вказано, що позивач не надав до перевірки відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, які б підтверджували факт оплати вартості придбаних у ТОВ «Інтернет-Технології» товарів (робіт, послуг), а також отримання підприємцем доходу внаслідок понесення таких витрат з підстав знищення бухгалтерської документації згідно акту знищення документа2ції від 29 березня 2010 року.

03 червня 2011 року ДПІ у м. Херсоні на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № 0, яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, підпунктом 20.1.28 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України визначила фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 суму грошового зобов'язання за платежем: податок з доходів фізичних осіб у розмірі 239644,81 грн., у тому числі: 159763,21 грн. - за основним платежем, 79881,60 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

03 червня 2011 року ДПІ у м. Херсоні на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № 0, яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, підпунктом 20.1.28 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України визначила фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 319525,50 грн., у тому числі: 213017,00 грн. - за основним платежем, 106508,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вказані податкові повідомлення-рішення оскаржувались позивачем в адміністративному порядку, за результатами якого його скарги були залишені без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - без змін.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що: ні під час проведення перевірки, ні в ході судового розгляду справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт здійснення між ним та ТОВ «Інтернет-Технології» господарських операцій.

Однак, повністю погодитись з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів не може, з огляду на наступне.

Положеннями частини 1 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Відповідно до частини 2 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Частиною 3 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

У відповідності до пункту 5.1. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Виходячи з наведених вище правових норм, оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю).

За приписами підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для визначення позивачу податкових зобов'язань з податку з доходів фізичних осіб, а також податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на додану вартість слугували висновки податкового органу про відсутність у позивача відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, які б підтверджували факт оплати вартості придбаних у ТОВ «Інтернет-Технології» товарів (робіт, послуг), а також про те, що правочини, укладені між позивачем та ТОВ «Інтернет-Технології», є нікчемними, з огляду на обставини, викладені у акті Краснодонської ОДПІ від 02 листопада 2010 року № 1724/23-32550898 «Про результати документальної невиїзної перевірки ТОВ «Інтернет-Технології» з питань встановлення розбіжностей за результатами автоматизованого співставлення роз шифровок податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів за період з 01 жовтня 2008 року по 30 червня 2009 року».

В свою чергу, в обгрунтування позховних вимог позивач посилався на те, що первинні бухгалтерські документи, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій з ТОВ «Інтернет-Технології», підприємець посилався на те, що такі документи вже були перевірені податковим органом під час проведення планової виїзної перевірки, результати якої оформлені актом від 28 грудня 2009 року № 4204/17-2/6 (арк. справи 88-118), та з огляду на відсутність порушень і закінчення перевірки зазначені документи були знищені згідно акту про знищення бухгалтерської документації від 29 березня 2010 року (арк.. справи 39).

Відповідно до абзаців 4, 5 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів, платник податку має право письмово заявити про це податковому органу та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом з поданням розрахунку податкових зобов'язань звітного періоду. Якщо платник податку не подасть у такий строк письмову заяву та не поновить зазначених документів до закінчення податкового періоду, що настає за звітним, непідтверджені відповідними документами витрати не визнаються валовими витратами і на суму недосплаченого податку нараховується пеня у розмірі облікової ставки Національного банку України, збільшеної в 1,2 раза.

Разом з цим, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, обмежилися лише висновком податкового органу про відсутність у позивача відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, які б підтверджували факт оплати вартості придбаних у ТОВ «Інтернет-Технології» товарів (робіт, послуг) та не встановили, чи перевірялись податковим органом під час проведення перевірки, результати якої оформлені актом від 28 грудня 2009 року № 4204/17-2/6, господарські операції між позивачем та ТОВ «Інтернет-Технології», а також які документи були надані підприємцем на підтвердження здійснення господарських операцій з ТОВ «Інтернет-Технології» під час проведення такої перевірки. Також, суди попередніх інстанцій не встановили, чи вживались позивачем заходи, необхідні для поновлення таких документів.

В свою чергу, судами попередніх інстанцій взагалі не були перевірені доводи податкового органу щодо нікчемності правочинів, укладених між позивачем та ТОВ «Інтернет-Технології», тоді як при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зокрема, суди не перевірили, чи був постановлений вирок, або інше процесуальне рішення у кримінальні справі № 37/09/9060 щодо вчинення (не вчинення) директором ТОВ «Інтернет-Технології» ОСОБА_2 злочинів, у скоєнні яких його було обвинувачено.

Колегія суддів вказує, що вказані обставини входять до предмету доказування та підлягають обов'язковому встановленню судом, оскільки надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди такі документи є підставою для її одержання лише у випадку, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України одним із принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі розкритий в частинах 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, якими встановлено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі. у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 138 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі. Для встановлення обставин, зазначених у частині першій цієї статті, у судовому засіданні заслуховуються пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, досліджуються письмові та речові докази, у тому числі носії інформації із записаною на них інформацією, висновки експертів.

Таким чином, суд касаційної інстанції не може визнати законними і обґрунтованими судові рішення попередніх інстанцій, оскільки останні ухвалені без повного та всебічного з'ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Наведені порушення судами попередніх інстанцій вимог норм процесуального права щодо всебічного та повного встановлення обставин у справі, як такі, що могли призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції з огляду на встановлені статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України межі перегляду справи судом касаційної інстанції, згідно частин 2 та 4 статті 227 цього Кодексу є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого правильного визначити норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 222, 223, ч. 2, ч. 4 ст. 227, ст. ст. 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2012 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ О.В. Карась

_____________________ А.О. Рибченко