Справа № 815/4513/16
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2016-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року м.Одеса Справа № 815/4513/16

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщені суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, Одеського територіального управління Державної судової адміністрації, за участі третьої особи Державної судової адміністрації України про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, Одеського територіального управління Державної судової адміністрації в якому позивач просить суд зобов'язати відповідачів здійснити перерахунок заробітної плати в повному обсязі з урахуванням премій, встановлених щомісячно відповідними наказами Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, та усіх надбавок, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу: за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 144 ЗУ «Про судоустрій та статус сіддів» (в редакції ЗУ «Про прокуратуру»); за період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 ркоу включно відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд»); за період з 09.09.2015 року по 31.12.2015 року виходячи з посадового окладу - 0,3 від місячного посадового окладу судді місцевого суду без 50-відсоткового зменшення, з врахуванням фактично виплаченої заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді секретаря суду з 10.05.1988 року по 09.03.2016 року. В період з 26 жовтня 2014 року по 08 вересня 2015 ркоу заробітна плата позивача нараховувалась, виходячи з посадового окладу у розмірі 1218 грн., а з 09 вересня 2015 року по 31.12.2015 року - 2067 грн., що не відповідає законодавству про оплату праці працівників апарату судів, а саме: абз. 2 ч. 1 ст. 144 ЗУ «Про судоустрій та статус сіддів» (в редакції ЗУ «Про прокуратуру») та абз. 2 ч. 1 ст. 147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд»).

Позивач в судове засідання не з'явився, проте в позові просив справу розглянути без його участі.

Представник Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце проведення судового засідання.

Представник Одеського територіального управління Державної судової адміністрації, в судове засідання з'явився.

Представник Державної судової адміністрації України в судове засідання з'явився.

Відповідно до вимог частини 6 статті 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Як встановлено судом, позивач працював на посаді секретаря суду з 10.05.1988 року по 09.03.2016 року.

Відповідно до п.п. 6 «б» п.1 розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення посад працівників апарат судів загальної юрисдикції до відповідних категорій посад державних службовців» №88 від 24.02.2003 року, посада секретаря суду місцевих судів віднесена до 6-ї категорії посад державних службовців.

Судом встановлено, що в період з 26 жовтня 2014 року по 08 вересня 2015 ркоу заробітна плата позивача нараховувалась, виходячи з посадового окладу у розмірі 1218 грн., а з 09 вересня 2015 року по 31.12.2015 року - 2067 грн., виходячи з якого позивачу у спірний період нараховувалась заробітна плата, включаючи доплату за ранг, надбавки за вислугу років, за високі досягнення у праці, та премії.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

26 жовтня 2014року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014р., яким внесено зміни до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VІ від 07.07.2010р., зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом 2 підпункту 1, та абзацом 3 підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону України "Про прокуратуру" Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

З 28 березня 2015року Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015р. затверджено нову редакцію Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується із положеннями частин 7, 8 статті 33 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також частиною 2 статті 8 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону України "Про оплату праці").

За правилами статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції до 28 березня 2015року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналогічні правила закріплені у статтях 145,146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції з 28 березня 2015року.

З 1 січня 2015року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28 грудня 2014 року №80-VIII визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015року установлено, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена Постановою Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", зокрема, Додаток 47, якої залишався незмінним до 9 вересня 2015року.

Таким чином, з урахуванням наведеного, судом встановлено, що Кабінетом Міністрів України, покладені на нього абзацом 2 підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону України "Про прокуратуру", та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" обов'язки щодо приведення нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк, не виконано.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що оскільки з 26 жовтня 2014року по 9 вересня 2015року Кабінетом Міністрів України зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", не внесено, а Законами України від 16 січня 2014року №719-VII "Про Державний бюджет України на 2014рік" та №80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини 1 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції з 28 березня 2015року), не передбачено, відповідно Одеське територіальне управління Державної судової адміністрації як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати позивачу поза межами видатків державного бюджету на оплату праці у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Так само і Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у Постановах від 13.07.2016р. по справі 21-1488а16, від 12.07.2016р. по справі №21-1726а16, від 13.07.2016р. по справі №21-1888а16.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області та Одеське територіальне управління Державної судової адміністрації під час нарахування, та виплати позивачу заробітної плати діяли у межах повноважень, та у спосіб, що передбаченні чинним законодавством України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.ч.1,4 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 69-71, 86, 159-164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, Одеського територіального управління Державної судової адміністрації, про зобов'язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів після отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Е.А. Іванов