Справа № 826/13181/13-а
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2016-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" вересня 2016 р. м. Київ К/800/3426/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Олендера І.Я.

Шипуліної Т.М.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року

у справі № 826/13181/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон опалювальної техніки «Будерус»

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Салон опалювальної техніки «Будерус» (далі - ТОВ «Салон опалювальної техніки «Будерус»; позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві; відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № від 08 квітня 2013 року та № від 08 квітня 2013 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 жовтня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року апеляційну скаргу ТОВ «Салон опалювальної техніки «Будерус» задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 жовтня 2013 року скасовано та прийнято нову - про задоволення адміністративного позову. Визнано протиправними та скасовано оспорювані акти індивідуальної дії.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням у справі, відповідач оскаржив його в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року та залишення без змін постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 жовтня 2013 року.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Салон опалювальної техніки «Будерус» з питань правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податку на додану вартість та податку на прибуток при фінансово-господарських взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Форсаж-Медіамаркет», Товариством з обмеженою відповідальністю «Екітем» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ювілайт» за період з 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої складено акт № 152/1-22-70-32766919 від 25 березня 2013 року.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 08 квітня 2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 270 348,00 грн. (220 397,00 грн. - основний платіж, 49 951,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції), та податкове повідомлення-рішення № від 08 квітня 2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 260 244,00 грн. (208 195,00 грн. - основний платіж, 52 049,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення товариством підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) у зв'язку з неправомірним формуванням даних податкового обліку при придбанні товарно-матеріальних цінностей (будівельних матеріалів, запасних частин тощо) у ТОВ «Форсаж-Медіамаркет», ТОВ «Екітем», ТОВ «Ювілайт» з огляду на непідтвердження факту реального вчинення розглядуваних операцій.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилався на неможливість фактичного здійснення контрагентами позивача господарської діяльності в силу відсутності трудових ресурсів, основних засобів, складських приміщень, транспортних засобів, а також на недекларування ними податкових зобов'язань з податку на додану вартість за наслідками проведених з ТОВ «Салон опалювальної техніки «Будерус» операцій.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції про повну відмову в задоволенні позовних вимог та задовольняючи їх, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність формування позивачем даних податкового обліку за розглядуваними поставками з підстав їх підтвердження відповідними первинними документами; перебування ТОВ «Форсаж-Медіамаркет», ТОВ «Екітем», ТОВ «Ювілайт» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також наявності в них статусу платників податку на додану вартість; ненадання відповідачем на підтвердження викладених в акті перевірки доводів відповідних вироків або судових рішень про визнання укладених між названими особами договорів недійсними.

Колегія суддів із вказаними доводами Київського апеляційного адміністративного суду погодитись не може, виходячи з таких підстав.

За правилами пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Так, пунктом 138.2 статті 138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.

В свою чергу, наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарських операцій як підстави для нарахування платнику податків податкових зобов'язань та правомірності прийняття своїх рішень.

Разом з тим, за змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У спірній ситуації суд першої інстанції, на відміну від суду апеляційної інстанції, цілком об'єктивно виходив з того, що подані позивачем копії видаткових та податкових накладних, платіжних доручень, подорожніх листів вантажного автомобіля не є достатніми доказами фактичного здійснення оспорюваних поставок.

Зокрема, товариством на підтвердження реального характеру розглядуваних операцій не представлено сертифікатів відповідності на продукцію, технічних паспортів, інструкцій, банківських виписок, довіреностей на осіб, відповідальних за здійснення передачі та прийняття товарно-матеріальних цінностей, належним чином оформленої транспортної документації.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив подані позивачем на підтвердження товарного характеру проведених поставок подорожні листи вантажного автомобіля з огляду на те, що в цих документах відсутні дані щодо отримання товарів саме у ТОВ «Форсаж-Медіамаркет», ТОВ «Екітем», ТОВ «Ювілайт».

Не обґрунтовано товариством належним чином (шляхом представлення відповідної ділової переписки, роздруківок телефонних розмов тощо) і, за яких обставин та в який спосіб налагоджено господарські зв'язки між ним та його задекларованими постачальниками, хто персонально брав у цьому участь.

Наведені обставини в сукупності з виявленими контролюючим органом фактами щодо фіктивної діяльності контрагентів ТОВ «Салон опалювальної техніки «Будерус» свідчать про безтоварність спірних операцій та, відповідно, виключають правомірність їх відображення в податковому обліку позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції помилково скасував постанову Окружного адміністративного суду м. Києва, яка є законною та обґрунтованою.

Згідно із статтею 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві задовольнити.

Скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 жовтня 2013 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Олендер І.Я.

Шипуліна Т.М.