Справа № 161/3813/16-а, 2а-161/427/16
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року Справа № 876/5878/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.06.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

24.05.2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій відповідача щодо відмови їй в поновленні та виплаті пенсії по 3 групі інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) неправомірними та зобов'язати його поновити виплату пенсії по 3 групі інвалідності з 01.06.2015 року та на весь час інвалідності, встановленої органами МСЕК, виплативши недоотримані кошти; зобов'язання відповідача протягом місяця з дня набрання постановою законної сили подати суду звіт про виконання постанови; поновлення строку звернення до суду як такого, що пропущений з поважних причин; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебуває на обліку у відповідача як одержувач пенсії по 3 групі інвалідності згідно Закону № 1058-IV. 01.04.2015 року їй припинено виплату пенсії у зв'язку з тим, що вона працюю на посаді, яка дає право на призначення пенсії по Закону «Про державну службу». В той же час, згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» 02.03.2015 № 213-VIII скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», «;Про статус народного депутата України», «;Про Кабінет Міністрів України», «;Про судову експертизу», «;Про Національний банк України», «;Про службу в органах місцевого самоврядування», «;Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. З урахуванням зазначеного позивач 13.04.2016 року звернулась із заявою до відповідача про поновлення їй виплати пенсії та виплату недоотриманих коштів, однак листом № 34/м-01 їй відмовлено в поновленні пенсії у зв'язку з тим, що вона працює на посаді, яка відноситься до категорії державних службовців.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.06.2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, вважаючи його необґрунтованим та незаконним з, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти, якою позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що прийнята оскаржувана постанова є необґрунтованою та незаконною з огляду та те, що позивач вже набула право на пенсію, призначену за нормами Закону № 1058-IV і це право не може бути у неї відібране при внесенні змін до вищевказаного закону. Таким чином Закон України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VIII) порушує вимоги ст. 22 Конституції України, та з врахуванням положень ст. 58 Конституції України може бути застосований лише до пенсій, які призначені після прийняття зазначеного Закону.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував її тим, що з аналізу положень Закону № 213-VIII слідує, що підставою для припинення виплати пенсії є факт роботи позивача на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», при цьому не мас значення чи набула вона таке право чи ні. Місцевий суд також вважає, що до правовідносин застосовується норма, яка була чинною на момент здійснення відповідної дії. Більш пізня норма права скасовує дію попередньої норми, отже, стара норма права перестає діяти, оскільки замінена пізнішою, яка регулює ті самі суспільні відносини.

Проте, колегія суддів вважає, що даний висновок суду першої інстанції не можна повністю визнати обґрунтованим.

Згідно ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, що позивач перебуває на обліку в Луцькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області як одержувач пенсії по 3 групі інвалідності загального захворювання з 24.03.2006 року.

В той же час позивач працює в регіональному відділенні фонду Державного майна України по Волинській області на посаді, яка відноситься до категорії державних службовців.

13.04.2016 року ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою про поновлення з 01.06.2015 року виплати пенсії по інвалідності, на що листом Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області від 27.04.2016 року за № 34/М-01 отримала відповідь , що згідно Закону № 213-VIII з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII (далі - Закон № 911-VIII), яким продовжено до 31.12.2016 року, що особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», пенсії не виплачуються.

Вважаючи дані дії відповідача неправомірними позивач звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Частиною 1 статті 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення", Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовим актами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.8 Закону № 1058-IV громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Позивач, працюючи на посаді державного службовця після призначення пенсії, продовжила сплату обов'язкових платежів, є особою, яка підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню в розумінні статті 11 Закону № 1058-IV.

З 01 квітня 2015 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02 березня 2015 р., пп. 2 п.12 розділу 1 якого внесені зміни в ст. 47 Закону № 1058-IV, згідно яких:

Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 р. по 31 грудня 2015 р.:

- у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються;

- у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Відповідач вважає, що оскільки позивач працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", то в період з 1 квітня 2015 р. по 31 грудня 2015 р. пенсія, призначена відповідно до Закону України "Про державну службу" йому виплачуватись не повинна.

Станом на 01.06.2015 р. посада, на якій працював позивач, передбачала право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", у зв'язку з чим відповідачем виплату пенсії позивачу було припинено.

Разом з тим, відповідно до пункту 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону № 213, у разі неприйняття до 01 червня 2015 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону № 213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 р. прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України "Про державну службу" щодо пенсійного забезпечення і, відповідно, пенсії за цим Законом не призначаються.

З 01 червня 2015 р. особам, які підпадають під дію Закону України "Про державну службу", пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, з 01 червня 2015 р. посада, на якій працює позивач, не передбачає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", у зв'язку з чим, передбачені ст.47 Закону № 1058-IV підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відпали і з 01 червня 2015 р. перешкоди для виплати позивачу вказаної пенсії відсутні.

Таку ж правову позицію висловив Верховний суд України в постанові від 24 травня 2016р.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що з 01.06.2015 р. по 31.12.2015 р. виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю зазначених у ст. 47 вказаного Закону підстав для її невиплати.

В той же час, відповідно до підпункту 2 пункту 22 розділу першого Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015р внесено зміни у частину першу статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" згідно з яких:

Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року:

особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

у період роботи на інших посадах/роботах пенсія (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

З 1 січня 2017 року пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення, крім випадків, передбачених законом.

З аналізу наведеної норми слід зробити висновок, що особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тобто, у разі визнання неконституційним Конституційним Судом України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015р., цей закон втратить чинність з дня ухвалення рішення про його неконституційність.

При цьому колегія суддів зазначає, що на час розгляду справи норми Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015р. в частині внесення змін до статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не було визнано неконституційним, тобто спірні відносини у 2016 році врегульовано саме цим законом.

Беручи до уваги наведене, а також те що позивач продовжує працювати на посаді, яка віднесена до державної служби, призначена їй пенсія згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у період з 01.01. по 31.12.2016 року до звільнення не виплачуються, а тому вимога про зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії по 3 групі інвалідності у 2016 році до часу розгляду справи задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ч. 1ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Матеріалами справи встановлено, що13.04.2016 року ОСОБА_2 звернулася до Луцького ОУПФУ Волинської області із заявою про поновлення виплати з 01.06.2015 року пенсії по інвалідності, отже з цієї дати можна вважати, що позивач дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. В заяві про уточнення позовних вимог від 30.06.2016 року позивач просила поновити строк для звернення до суду за захистом порушених прав як такий, що пропущений з поважних причин.

Взявши до уваги, що позивач жодними доказами не обґрунтувала поважність причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів приходить до переконання, що таких пропущений без поважних причин, а тому позовні вимоги, які виходять за межі строку звернення до суду, слід залишити без розгляду.

З огляду вищенаведеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в поновленні та виплати позивачу спірної пенсії та зобов'язати його поновити виплату в межах строку звернення до суду в період до 31.12.2015 року та виплатити недоотримані кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Цій нормі кореспондують положення абзацу сьомого пункту 4 частини першої статті 163, абзацу п'ятого пункту 4 частини першої статті 207 названого Кодексу, згідно з якими у резолютивній частині постанови суду першої чи апеляційної зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіт про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Проте, такі положення ст. 267 України є правом суду, а не обов'язком.

Враховуючи наведене та обставини справи, колегія суддів не вбачає підстав зобов'язувати відповідача подати звіт про виконання судового рішення, а тому така вимога позивача задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з статтею 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі, дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстав для постановлення висновків, які частково спростовують правову позицію суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 578,76 грн.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги являються частково суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.06.2016 року у справі № 161/6813/16-а скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо відмови в поновленні та виплаті пенсії по 3 групі інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати Луцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області поновити виплату пенсії по 3 групі інвалідності з 13.10.2015 року по 31.12.2015 року та виплатити недоотримані кошти.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Адміністративний позов в частині вимог з 01.06.2015 року по 12.10.2015 року залишити без розгляду.

Стягнути за рахунок коштів бюджетних асигнувань Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 578 (п'ятсот сімдесят вісім) грн 76 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко

Повний текст виготовлено 13.09.2016р