Справа № 810/2099/16
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2016-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 серпня 2016 року м. Київ №810/2099/16
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Київській області №К-7748/0-5584/6-16 від 20.04.2016 у наданні дозволу позивачу;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і подальшої безоплатної передачі у власність цієї ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства ОСГ в розмірі 2,0 га відповідно до клопотання позивача від 22.03.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що брав участь у антитерористичній операції та отримав у встановленому порядку статус учасника бойових дій. Позивач вказує, що відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту має право на безоплатне одержання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Позивач стверджує, що подав до відповідача усі необхідні документи для вирішення питання про безоплатне надання земельної ділянки у визначених законодавством розмірах, але відповідач неправомірно відмовив йому у реалізації цього права.

Заперечуючи проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, відповідач зазначає, що відповідно до приписів статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної або комунальної власності у власність. Відповідач наголошує, що у клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються, зокрема, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Відповідач стверджує, що доданий до клопотання графічний матеріал із зазначенням бажаної до відведення земельної ділянки має значні розбіжності у частині визначення орієнтовної площі, а саме, без позначення орієнтовного визначеного місця розташування земельної ділянки, натомість зазначено лише орієнтири у районі, що не дають можливості ідентифікувати місце розташування бажаної до відведення земельної ділянки.

Отже, керуючись вимогами статті 122 Земельного кодексу України, а саме у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, відповідач вважає, що правомірно відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Крім цього, відповідач наголошує, що вимога позивача щодо зобов`язання надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та подальшої безоплатної передачі у власність цієї ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі 2,0 га, не підлягає задоволенню, оскільки, дана вимога порушує дискреційні права Головного управління Держгеокадастру у Київській області, визначені земельним законодавством України.

У судовому засіданні 15 серпня 2016 року позивач підтримав поданий адміністративний позов, просив суд його задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Разом з цим, позивач через канцелярію Київського окружного адміністративного суду надав клопотання про здійснення подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження (а.с.65).

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представника відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, беручи до уваги, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін та у відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, враховуючи подане клопотання позивача про розгляд справи у порядку письмового провадження, суд ухвалив перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, має паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Харківській області 12 лютого 2004 року (а.с.17-20).

У період з 06.05.2015 по 17.05.2015 ОСОБА_1 брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується довідкою військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 05.09.2015 №1273 (а.с. 21).

Також, відповідно до посвідчення серія НОМЕР_3 , виданого 18.12.2015, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.11).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся із запитом на отримання публічної інформації від 05.03.2016 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про надання інформації про земельні ділянки з призначенням для ведення особистого селянського господарства, які перебувають у державній або комунальній власності у межах Русанівської або Гоголівської сільських рад Броварського району Київської області, у розмірі 2,0 га та можуть бути надані учаснику антитерористичної операції.

Зазначений запит на отримання публічної інформації зареєстрований у Головному управлінні Держгеокадастру у Київській області 10.03.2016 за №ПІ-83/0/4-16 (а.с.53).

У відповідь на вказаний запит відповідач листом від 15.03.2016 №ПІ-83/0-3570/6-16 повідомив, що відповідно до державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форма №6-зем) станом на 01.01.2016 у межах Русанівської сільської ради Броварського району обліковується 335,286 га земель запасу, у межах Гоголівської сільської ради Броварського району обліковується 70,2636 га земель запасу.

Відповідач також зазначив, що з метою гарантування соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, а також їх конституційних прав на безоплатне отримання земельних ділянок із земель запасу державної власності територіальними органами Держземагентства/Держгеокадастру у Київської області станом на 15.03.2016 сформовано 27 земельних масивів загальною площею 449,9 га. Це земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів (а.с. 8-9).

04.03.2016 позивач повторно звернувся до начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і подальшої безоплатної передачі у власність із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га в межах Русанівської сільської ради Броварського району Київської області (а.с.56).

Зазначене клопотання зареєстроване відповідачем 22.03.2016 за №К-7748/0/5-16 (а.с.56).

Листом №К-7748/0-5584/6-16 від 20.04.2016 Головне управління Держгеокадастру у Київській області відмовило позивачу у виділенні земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка розташована в адміністративних межах Русанівської сільської ради Броварського району Київської області.

Позивач вважає, що вказане рішення про відмову порушує його права та інтереси, у зв`язку з чим звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ (зі змінами та доповненнями, далі Закон №3551-ХІІ) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Матеріали справи свідчать про наявність у позивача статусу учасника бойових дій, що відповідачем не оспорюється.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються, зокрема, такі пільги як першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

З наведеного випливає наявність в учасників бойових дій права на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.

Крім цього, суд звертає увагу, що у відповідності до окремого доручення голови Держземагентства України від 01 липня 2014 року №349/3-14-0.1 щодо забезпечення земельними ділянками учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції, які ще не скористалися правом безкоштовної приватизації землі, зазначені особи мають першочергову можливість отримати у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, ведення садівництва, індивідуального дачного будівництва та для ведення особистого селянського господарства.

Також варто зазначити, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 року № 898-р «Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками» зобов`язано Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру та обласні державні адміністрації за участю органів місцевого самоврядування визначити протягом місяця на території відповідної області та м. Києва земельні ділянки для відведення учасникам антитерористичної операції та сім`ям загиблих учасників антитерористичної операції та забезпечити розгляд у першочерговому порядку звернень учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо відведення їм земельних ділянок; розміщення на власних офіційних веб-сайтах інформації про місце розташування, цільове призначення та площу земельних ділянок, які можуть бути відведені учасникам антитерористичної операції та сім`ям загиблих учасників антитерористичної операції; надання в десятиденний строк після подання учасниками антитерористичної операції або членами сімей загиблих учасників антитерористичної операції заяв про надання їм земельних ділянок відповідної інформації Державній службі у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції.

Як вбачається із оскаржуваної відмови відповідача, викладеної у листі №К-7748/0-5584/6-16 від 20.04.2016, станом на 20.04.2016 територіальними органами Дергеокадастру у Київській області сформовано 26 земельних масивів загальною площею 467,0 га, які передбачені для надання у власність особам, які беруть участь у виконанні завдань щодо здійснення антитерористичної операції у східних та південно-східних областях України. Це земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Відповідно до частини першої статті 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Частиною другою статті 22 Земельного кодексу України встановлено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Пунктом «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства належать до земель сільськогосподарського призначення. При цьому, можливість передання такої земельної ділянки у власність громадян прямо передбачена приписами статті 22 Земельного кодексу України.

При цьому, оскільки чинне законодавство не містить особливостей процедури виділення у власність громадян земель для ведення особистого селянського господарства, то, на думку суду, відсутні підстави стверджувати, що передбачення у Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» першочергового права учасників бойових дій на виділення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва може бути перешкодою для отримання останніми земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні у справі «Беєлер проти Італії» від 05.01.2000 Європейський Суд зазначив, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення.

Зміст конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання та можливість користуватися своєю власністю. Також, у цьому рішенні Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому.

Частиною першою статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

На думку суду, у розумінні частини шостої статті 118 Земельного кодексу України - бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами позначається заявником або уповноваженою особою заявника на фрагментах планово-картографічних матеріалів, оскільки, саме особа, яка зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки, повинна зазначити бажане місце розташування земельної ділянки для надання можливості органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування встановити, до яких земель відноситься бажана земельна ділянка та до чиїх повноважень належить розпорядження цією земельною ділянкою.

Отже, частина шоста статті 118 Земельного кодексу України надає право особі, зацікавленій в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки, визначати бажане місце розташування земельної ділянки на відповідних графічних матеріалах, а у клопотанні зазначити цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

У силу положень пункту "б" частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частини 1 статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Суд встановив, що позивач є громадянином України, який звернувся до відповідача із клопотанням від 04.03.2016 (зареєстроване відповідачем 22.03.2016 за №К-7748/0/5-16) про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і подальшої безоплатної передачі її у власність із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства в межах Русанівської сільської ради Броварського району Київської області орієнтовною площею 2,0 гектара, тобто у межах граничних норм, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (а.с.56).

Разом із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивач додав визначений законом пакет документів: графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки; копію паспорта; копію картки фізичної особи платника податків; копію довідки про участь в антитерористичній операції.

Зокрема, графічний матеріал, наданий позивачем, є витягом з публічної кадастрової інформації у збільшеному та зменшеному масштабах, який дозволяє визначити бажане місце розташування земельної ділянки (а.с.10).

Згідно з положеннями статті 122 Земельного кодексу України вирішення питань про передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, що розташовані на землях сільської, селищної, міської ради, але поза межами населеного пункту, у власність або у користування громадян, належить до компетенції центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів.

На підставі пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

Відповідно до пункту 7 зазначеного Положення Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно з пунктом 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 03.03.2015 №24 Головне управління Держгеокадастру у Київській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та йому підпорядковане (а.с. 43-50).

Отже, з аналізу статей 118, 122 Земельного кодексу України, статті 50 Закону України "Про землеустрій" вбачається, що рішення про надання дозволу на розробку проекту приймається уповноваженим органом державної влади згідно з визначеною законом процедурою безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами та підпорядковане меті можливості надання громадянину земельної ділянки у власність або користування.

У даному випадку суб`єктом, уповноваженим на розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності щодо бажаної до відведення земельної ділянки є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, на яке покладено обов`язок у місячний строк розглянути заяву ОСОБА_1 та додані до неї матеріали та за наслідками такого розгляду прийняти відповідне рішення.

Відповідно до частини третьої статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, викладеного в листі №К-7748/0-5584/6-16 від 20.04.2016, Головне управління Держгеокадастру у Київській області прийшло до висновку про відсутність підстав для надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки, доданий графічний матеріал із зазначенням бажаної до відведення земельної ділянки, яка має значні розбіжності у частині визначення орієнтовної площі.

Також, відповідач рекомендував, що для прийняття рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки варто звернутися повторно та при цьому конкретизувати місце розташування бажаної до відведення земельної ділянки (а.с.54-55).

У своїх письмових запереченнях на адміністративний позов, відповідач конкретизував підставу для відмови, зазначивши, що графічні матеріали не містять позначення орієнтовного визначеного місця розташування земельної ділянки та зазначено лише орієнтири у районі, які не дають можливості ідентифікувати місце розташування бажаної до відведення земельної ділянки (а.с.39-41).

У даному випадку, суд критично оцінює підстави, які покладені в основу прийняття Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області рішення, викладеного у листі №К-7748/0-5584/6-16 від 20.04.2016 про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки та зазначає наступне.

Вищевказаним рішенням відповідач не спростував, а навпаки підтвердив той факт, що позивачем для надання відповідного дозволу були надані графічні матеріали, натомість зазначив, що у них бажана до відведення земельна ділянка має значні розбіжності у частині визначення орієнтовної площі та з них неможливо встановити місце розташування земельної ділянки.

Судом досліджено наданий позивачем до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою графічний матеріал, а саме, витяг з публічної кадастрової карти у масштабі 1:17К та 1:130К (а.с.10), та встановлено, що місцем розташування земельної ділянки є адміністративні межі Русанівської сільської ради Броварського району Київської області. Крім цього, у підтвердження місця розташування земельної ділянки, яку бажав отримати позивач, останнім було також відмежовано спірну земельну ділянку.

Твердження відповідача про те, що доданий графічний матеріал із зазначенням бажаної до відведення земельної ділянки, яка має значні розбіжності у частині визначення орієнтовної площі, - спростовуються матеріалами справи, адже визначення орієнтовної площі бажаної до відведення земельної ділянки міститься у тексті поданого позивачем клопотання від 04.03.2016 (зареєстроване відповідачем 22.03.2016 за №К-7748/0/5-16), в якому позивач просив надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і подальшої безоплатної передачі її у власність із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства в межах Русанівської сільської ради Броварського району Київської області орієнтовною площею 2,0 гектара (а.с.56).

Відтак графічний матеріал, доданий позивачем до клопотання взагалі не містить інформацію про визначення орієнтовної площі земельної ділянки, натомість містить позначення на публічній кадастровій карті бажане місце розташування земельної ділянки (а.с.10).

Пленум Вищого адміністративного суду України у пункті 1 постанови №2 від 06.03.2008 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» вказав про те, що з огляду на положення частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

У цьому контексті слід зазначити про те, що по суті на цьому також наголошується і у Рекомендації Комітету Європи №R (2004) 20 щодо судового перегляду адміністративних актів, згідно якої суди повинні мати можливість здійснювати контроль будь-якого порушення закону, включаючи недотримання органом влади процедурних норм і зловживання повноваженнями (принцип 1 Рекомендації).

Також, за практикою Європейського суду з прав людини суди мають перевіряти не лише факти перевищення повноважень суб`єктами влади, а й усувати несправедливість в їх роботі (порушення принципів верховенства права, пропорційності та забезпечення рівноваги інтересів, раціональності, дотримання вимог управлінських процедур, права особи на взяття участі в ухваленні рішення щодо неї тощо).

Отже, виходячи з викладеного та аналізуючи вимоги Земельного кодексу України, а також досліджені матеріали справи, суд дійшов висновку, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Київській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки є протиправною, оскільки всі необхідні документи для отримання такого дозволу останнім були надані, більш того вони давали можливість у повній мірі встановити всі необхідні обставини для позитивного вирішення поставленого питання.

Крім того, суд наголошує, що частина сьома статті 118 Земельного кодексу України передбачає лише одну підставу для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме - невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів та підзаконних нормативно-правових актів.

Тобто, позивачу фактично було відмовлено у задоволенні його заяви не з підстав, визначених вищевказаною частиною статті 118 Земельного кодексу України, а з інших підстав, не передбачених земельним законодавством, що є неприпустимим, оскільки у відповідності до статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (Рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (заява №31107/95, п.58, ЕСНR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (Рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994 (п.42) та Рішення у справі «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 (пп.49-62). Також, Суд нагадав, що будь-яке втручання державного органу на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи; необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу; необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (пп.69,73 Рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» від 23.09.1982). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (п.50 Рішення ЄСПЛ у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року).

Виходячи з викладеного та з урахуванням предмету спору, сукупності досліджених обставин справи та доказів, при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з приводу отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, суд вважає, що позивач, як учасник антитерористичної операції, мав правомірні очікування на реалізацію свого законного права на отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Київській області надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та подальшої безоплатної передачі у власність цієї ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі 2,0 га, суд зазначає наступне.

У письмових запереченнях відповідач наголосив, що надання дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки є виключною компетенцією та дискреційними повноваженнями Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

Відповідно до п.10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7 суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно пункту 2 частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність хоча й передбачають певну процедуру розгляду звернення зацікавленої особи, досить жорстко обмежені в законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов`язані з тим, що доданий графічний матеріал із зазначенням бажаної до відведення земельної ділянки має значні розбіжності у частині визначення орієнтовної площі, - не належать до передбачених законом підстав відмови в наданні такого дозволу на розроблення проекту землеустрою.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржуване рішення відповідача в розглядуваній ситуації не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, що розташована у межах Русанівської сільської ради Броварського району Київської області.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип належного урядування покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Відповідно до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом положень частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, а саме без проявлення неупередженості; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дії чи утримується від їх вчинення.

Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для захисту порушених прав особи у зв`язку з прийняттям протиправного рішення суб`єктом владних повноважень, оскільки зобов`язальна вимога позивача в даному випадку є наслідком саме протиправного рішення відповідача.

Оскільки суд прийшов до висновку про протиправність відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, у відповідача відсутні інші підстави для відмови у наданні такого дозволу, тому рішення суду про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою жодним чином не підміняє собою повноваження відповідача, адже втручання у дискреційні повноваження відповідача в даному випадку не відбувається.

Стаття 13 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на ефективний засіб правового захисту. В рішенні у справі «I проти Сполученого Королівства» (2002 р.) Європейський суд з прав людини наголошує, що «вкрай важливо, щоб Конвенція тлумачилася та застосовувалася таким чином, щоб захищати права практично та ефективно, а не теоретично та ілюзорно» (§54 рішення).

Враховуючи те, що саме оспорюване рішення унеможливило початок розроблення проекту землеустрою та реалізацію гарантованого законом права як учаснику бойових дій на приватизацію земельної ділянки, та за умови визнання оспорюваного рішення протиправним з моменту його прийняття суд вважає обґрунтованою вимогу про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства ОСГ в розмірі 2,0 га відповідно до клопотання позивача від 22.03.2016 року, відтак є належним способом захисту порушеного права.

При цьому суд виходить із того, що спосіб захисту порушеного права повинен бути ефективним та дієвим, адже саме по собі визнання протиправним рішення відповідача про відмову позивачу у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не захищає порушене право на отримання земельної ділянки та змусить позивача знову звертатись до суду за захистом.

Відповідно, суд звертає увагу, що у рішенні від 16 вересня 2015 року у справі №826/4418/14 Верховний Суд України вказав, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 52934283).

З урахуванням тієї обставини, що позивач неодноразово звертався до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з одного і того ж питання щодо видання дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та отримував відмови у його виданні, а також того, що єдиною підставою для відмови в наданні вказаного дозволу відповідачем вказано те, що доданий графічний матеріал із зазначенням бажаної до відведення земельної ділянки має значні розбіжності у частині визначення орієнтовної площі, що спростовано судом, суд дійшов висновку про те, що позивач обрав правильний спосіб захисту порушеного права, зобов`язавши відповідача надати зазначений дозвіл.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.05.2016 № К/800/32729/15 (номер рішення в ЄДРСР 57926139).

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи позивача не надав, жодних інших обставин, які унеможливлюють надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою, відповідач під час судового розгляду не навів, не довів правомірності рішення, оформленого листом №К-7748/0-5584/6-16 від 20.04.2016 про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі 2,0 га, суд вважає за можливе зобов`язати відповідача прийняти владне управлінське рішення, від прийняття якого він неправомірно ухиляється.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до змісту статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється з метою реалізації завдань адміністративного судочинства. Суд займає активну позицію не лише під час вирішення публічно-правового спору, але й після набрання судовим рішенням законної сили.

У Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п.40).

Оскільки дане рішення суду в частині, що стосується зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення, має зобов`язальний характер, а обставини, встановлені під час розгляду справи, дають суду обґрунтовані підстави вважати, що відповідач може ухилятись від його виконання, суд вважає за необхідне встановити контроль за виконанням постанови у даній справі шляхом зобов`язання відповідача у місячний строк з моменту набрання даним рішенням законної сили подати до суду звіт про його виконання.

Керуючись статтями 159 - 163, 167, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним рішення Головного управління Держгеокадастру у Київській області, викладене у листі №К-7748/0-5584/6-16 від 20.04.2016, про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, що розташована у межах Русанівської сільської ради Броварського району Київської області.

3. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, що розташована у межах Русанівської сільської ради Броварського району Київської області.

4. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили подати до суду звіт про його виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.