Справа № 803/884/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2016-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 р. Справа № 876/5793/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Макарика В.Я.,

секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2016 року у справі №803/884/16 за позовом ОСОБА_2 до заступника начальника відділу інспектування в соціальній сфері та культурі Державної фінансової інспекції у Волинській області Ліщук І.О., Державної фінансової інспекції у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

07.06.2016р. ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до заступника начальника відділу інспектування в соціальній сфері та культурі Державної фінансової інспекції у Волинській області Ліщук І.О., Державної фінансової інспекції у Волинській області, просив визнати протиправними дії заступника начальника відділу інспектування в соціальній сфері та культурі Державної фінансової інспекції у Волинській області Ліщук І.О. по включенню наступних висновків у Акт ревізії фінансово-господарської діяльності Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» від 04 квітня 2016 року №040-24/002 та зобов'язати виключити такі висновки з тексту даного акту, а саме Висновки про те, що:

- порушення при складанні фінансових планів на 2014 та 2015 роки допущені…, а також директором ОСОБА_2, яким підписано фінансові плани (ст.8 Акту);

- порушення щодо формування облікової політики санаторію та організації бухгалтерського обліку допущено з вини колишнього директора ОСОБА_2 (ст.9 Акту);

- вищезазначені порушення допущено з вини колишнього директора санаторію ОСОБА_2, яким підписано акти приймання-передачі послуг, що містять недостовірні дані щодо надання послуг (ст.16 Акту);

- виходячи з вищенаведеного, в актах приймання-передачі послуг за Договором, укладеним з Міністерством від 25.07.2014р. №14/23-ВТ, санаторієм завищено кількість осіб, які отримали весь комплекс санаторно-курортних послуг, визначених договором, та вартість фактично наданих у 2014 році послуг, чим порушено вимоги п.1 ст.9 Закону України №996.

Не виконання умов договору щодо надання в повному обсязі послуг із санаторно-курортного лікування дітей у 2014 році, укладеного з Міністерством, є порушенням вимог ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідне порушення допущено з вини колишнього директора санаторію ОСОБА_2, яким підписано акти приймання-передачі послуг, що містять недостовірну інформацію про обсяг наданих послуг та яким, в особі керівника закладу, не забезпечено виконання умов укладеного договору (ст.20 Акту);

- ревізією нарахування заробітної плати за ці періоди встановлено, що в порушення вимог зазначеного наказу, який запроваджував зміни в організації виробництва і праці для всіх категорій працівників санаторію, крім працівників котельні і сторожів, у зазначені періоди при відсутності інших розпорядчих документів про наявність виробничої необхідності у роботі окремих категорій працівників та її терміну, крім директора ОСОБА_2, в табелі обліку робочого часу відображено також роботу заступника директора ОСОБА_6, помічника директора ОСОБА_7, заступника директора по господарській частині ОСОБА_4, головного бухгалтера ОСОБА_8, секретар-друкарки ОСОБА_9 та окремих працівників інших підрозділів. За відпрацьований часу період припинення діяльності у 2014 році нараховано заробітної плати 41 працівнику на загальну суму 88972,46 грн., на яку нараховано ЄСВ у сумі 32362,92 грн., та у 2015 році - 15 працівникам на суму 105721,24 грн., на яку нараховано ЄСВ у сумі 38790,77 грн.

Виплата заробітної плати у період припинення діяльності санаторію без обумовлення необхідності виконання певного виду робіт або його нормування, сприяло зростанню рівня заборгованості по заробітній платі (ст.37 Акту);

- проведеним аналізом показників фінансових звітів щодо результатів діяльності санаторію за 2014-2015 роки, визначених згідно даних бухгалтерського обліку, встановлено, що фінансовим результатом від діяльності санаторію за 2014 рік є збиток у сумі 984,2 тис. грн., у 2015 році збиток у сумі 2161,0 тис. грн. Таким чином, нарахування вказаної надбавки без перегляду її розміру є порушенням вищезазначених умов контракту (ст.38 Акту);

- порушення в частині наявності простроченої заборгованості з оплати праці допущено з вини колишнього директора ОСОБА_2 (ст.39 Акту);

- зазначені кошти в сумі 51078,00 грн. ним (начальником відділу у справах молоді та спорту Ковельської райдержадміністрації Ювченком І. В.) були передані 08.08.2014 року директору санаторію ОСОБА_2 (ст.48 Акту);

- внаслідок оплати завищеної вартості виконаних робіт санаторію завдано збитків на загальну суму 9866,7 грн. Порушення щодо завищення вартості виконаних ремонтно-будівельних робіт допущено з вини колишнього директора санаторію ОСОБА_2, яким підписано та прийнято до оплати акти виконаних робіт форми КБ-2в., що містять завищену вартість та обсяг виконаних робіт (ст.52 Акту).

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 11.07.2016р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11.07.2016р. та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не досліджувалось та не перевірялась достовірність інформації наведеної Відповідачем в оскаржуваному Акту фінінспекції стосовно позивача. До оскаржуваного Акта внесено недостовірну інформацію про позивача, яка поширюється серед невизначеного кола осіб та в категоричній формі встановлює його вину в цілому ряді порушень чинного законодавства без встановлення такої вини рішенням суду. Поширення неправдивої, недостовірної інформації є неправомірним. Таким чином, якщо фізична особа вважає, що про неї та її діяльність в акті ревізії міститься неправдива, недостовірна інформація, вона не повинна позбавлятись права домогтись спростування цієї інформації в судовому порядку. При цьому, позивач не оскаржує сам Акт ревізії, а вважає неправомірними дії посадової особи, яка його склала, та внесла недостовірну інформацію про позивача до акта. Вказує, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, що викладені в Акті висновки не породжують жодних юридичних наслідків для позивача, оскільки не перевірено та не враховано, що такі висновки містять недостовірну інформація, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача та доведена до невизначеного кола осіб.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги та письмові заперечення, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду без змін з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що 11.08.2010р. між Волинською обласною радою (далі - орган управління майном) та громадянином ОСОБА_2 (далі - керівник) укладено контракт з керівником установи, що є у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, відповідно до якого ОСОБА_2 призначено на посаду директора Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» на термін з 11.08.2010р. по 10.08.2012 р. (а.с.30-32).

Відповідно до направлення від 06.01.2016р. № 8 посадовою особою Державної фінансової інспекції у Волинській області, з метою перевірки дотримання законодавства відповідно до п.1.3.2.1 Плану контрольно-ревізійної роботи ДФІ у Волинській області на 1 квартал 2016 року, проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» за період з 01.01.2014р. по 01.01.2016р.

За результатами ревізії складено акт ревізії фінансово-господарської діяльності Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» від 04.04.2016р. № 040-24/002, в якому зафіксовано ряд порушень, зокрема допущені позивачем як директором, та на який позивачем подано заперечення.

23.05.2016р. першим заступником начальника ДФІ у Волинській області затверджено Висновок на зауваження (заперечення) до акта ревізії фінансово-господарської діяльності Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» за період з 01.01.2014р. по 01.01.2016р. згідно з яким заперечення ОСОБА_2 частково не прийняті, а частково прийняті як пояснення, так як зазначена інформація не спростувала і не заперечила фактів, викладених в акті ревізії.

Не погоджуючись з актом ревізії в частині висновків щодо наявності порушень чинного законодавства України, допущених позивачем як колишнім керівником Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія», ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначено Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993р. № 2939-XII (далі - Закон № 2939-XII).

Статтею 1 Закону № 2939-XII встановлено, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю). Орган державного фінансового контролю у своїй діяльності керується Конституцією України, Бюджетним кодексом України, цим Законом, іншими законодавчими актами, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.2 Закону № 2939-XII державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування. Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування та перевірок державних закупівель установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону № 2939-XII інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Загальне поняття акта перевірки закріплено у пункті 2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого від 20.08.2015р. №727, згідно з яким акт документальної перевірки - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи

Відповідно до статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» Постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 затверджено Порядок проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами (далі - Порядок №550), яким визначено процедуру проведення інспектування, зокрема, на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи).

Відповідно до п.2 Порядку №550 інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об'єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Згідно з п.3 Порядку №550 акт ревізії - документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта.

Відповідно до положень п.35 Порядку №550 результати ревізії оформляються актом, який складається на паперовому носії державною мовою і повинен мати наскрізну нумерацію сторінок. Акт ревізії містить: вступну частину, в якій зазначаються підстава для проведення ревізії, тема ревізії, повна назва об'єкта контролю, його місцезнаходження, відомості про організаційно-правову форму та форму власності, дати початку і закінчення ревізії, період, який підлягав ревізії, перелік посадових осіб контролюючого органу та залучених спеціалістів, що проводили ревізію, перелік посадових осіб, які відповідали за фінансово-господарську діяльність об'єкта контролю у період, що підлягав ревізії; констатуючу частину, в якій наведено інформацію про результати ревізії в розрізі кожного питання програми із зазначенням, за який період, яким способом (вибірковим, суцільним) та за якими документами перевірено ці питання, висновок про наявність або відсутність порушень законодавства, а також у разі наявності визначений в установленому законодавством порядку розмір збитків, завданих державі чи об'єкту контролю внаслідок таких порушень.

Пунктами 45-46 Порядку №550 встановлено, що у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи контролюючого органу, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об'єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому. Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

На підставі системного аналізу вказаних законодавчих положень, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що акт ревізії є носієм доказової інформації, яка в подальшому повинна використовуватися контролюючими органами для прийняття рішення щодо визначення відповідальності підконтрольних суб'єктів. При цьому, акт складається посадовими особами контролюючого органу і не містить волевиявлення самого органу щодо виявлених такими особами фактів.

Крім того, висновки перевірки не є остаточними, оскільки суб'єкт контролю має право надати свої зауваження (заперечення) до відповідного акта, які є невід'ємною частиною такого. Натомість висновки посадових осіб, зазначені в акті перевірки, є лише письмовою позицією цих осіб щодо поведінки підконтрольних суб'єктів. Тобто, діяльність зі складання актів ревізії є службовою діяльністю працівників контролюючого органу на виконання своїх посадових обов'язків із збирання доказової інформації щодо дотримання вимог суб'єктами контролю законодавства під час здійснення своєї діяльності, якщо дії зі здійснення такого контролю не визнані протиправними в установленому порядку.

При цьому, акт перевірки і дії посадових осіб контролюючого органу із складання акта не створюють жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення будь-яких прав суб'єкта контролю, крім права на надання зауважень чи заперечень до акта перевірки, яке виникає у зв'язку із самим фактом складення акта, незалежно від його конкретного змісту.

Таким чином, акт перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта перевірки, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні частини першої статті 17 КАС.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону № 2939-XII дії або бездіяльність посадових осіб органу державного фінансового контролю можуть бути оскаржені в судовому або адміністративному порядку.

Диспозиція цієї статті передбачає оскарження дій службової особи, які пов'язані з порушенням порядку проведення перевірки (ревізії), наприклад із порушенням трудового розпорядку такою особою під час проведення ревізії; дій, які полягають у перевищенні повноважень службовою особою щодо обмеження прав у можливості ознайомлення з результатами контрольного заходу, (ревізії); дій щодо проведення ревізії без установлених законом підстав та/або з порушенням чинного законодавства тощо.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер.

Як встановлено із змісту позовної заяви та апеляційної скарги позивачем оскаржує дії посадової особи, яка склала акт, та внесла недостовірну інформацію про позивача до Акту, тоді як порядок та підстави проведення ревізії, порядок складання самого Акту ревізії не оскаржує.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що судження контролюючого органу про порушення допущені позивачем як колишнім керівником Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія», і які фактично є предметом оскарження, є висновками тільки контролюючого органу, зазначення яких в акті перевірки не суперечить чинному законодавству та які можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта, й самі по собі не породжують обов'язкових юридичних наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод (стаття 2, пункт 1 частини 1 статті 17 КАС України).

Із наведених норм випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Оскільки Акт ревізії фінансово-господарської діяльності Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» від 04.04.2016р. № 040-24/002 не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, висновки ревізора, викладені у вказаному акті, не породжують та не змінюють прав та обов'язків позивача, тому не можуть бути предметом спору, а визнання таких висновків неправомірними не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства підконтрольними суб'єктами, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 10.09.2013р. у справі № 21-237а13, яка з врахуванням вимог ст.244-2 КАС України є обов'язковими для врахування судами при розгляді справ у подібних правовідносинах.

Щодо покликання позивача в апеляційній скарзі на те, що оспорювані висновки містять недостовірну інформація, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача та доведена до невизначеного кола осіб та у відповідності до вимог Конституції України та Закону України «Про інформацію» позивач має право в судовому порядку спростувати недостовірну інформацію про себе, то суд апеляційної інстанції зауважує, що позивачем подано позов про визнання протиправними дії посадової особи Державної фінансової інспекції у Волинській області по включенню ряду висновків у Акт ревізії фінансово-господарської діяльності Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» від 04 квітня 2016 року №040-24/002 та зобов'язати виключити такі висновки з тексту даного акта. Вимоги про спростування недостовірної інформації позивачем в суді першої інстанції не були заявлені, а тому в силу приписів ч.4 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції не може їх розглядати.

Окрім того, у відповідності до роз'яснень Пленуму ВСУ викладених у Постанові від 27.02.2009р. №1, оскільки характер правовідносин щодо спростування інформації є цивільно-правовим (незалежно від суб'єктного складу), то такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Справи зазначеної категорії не можуть розглядатися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки такі спори не мають публічно-правового характеру, навіть якщо стороною в ньому виступає суб'єкт владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2016 року у справі №803/884/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді: М.А. Пліш

В.Я. Макарик

Повний текст Ухвали складено 08.09.2016р.