Справа № 727/5118/16-а
Суддя: Слободян Г. М.
Дата ухвалення: 2016-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 727/5118/16-а
Провадження № 2-а/727/170/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року

Шевченківський районний суд м. Чернівці, в складі:

Головуючого судді Слободян Г.М.

при секретарі судових засідань Бурма А.С.

за участю сторін:

- позивача ОСОБА_2

- представника відповідача Романюк Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення Шевченківського районного суду м. Чернівці справу адміністративного судочинства за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій і зобов'язання вчинити дії, - ВСТАНОВИВ:

В суд з позовною заявою звернулася позивач ОСОБА_2 до відповідача Головного Управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Мотивує заявлені позовні вимоги тим, що в грудні 2015 року вона звернулася до відповідача Головного Управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області правонаступник Управління Пенсійного фонду України в м. Чернівці із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру». Згідно відповіді Управління Пенсійного фонду України в м. Чернівці №305/02 від 11.01.2016 р. позивачці було відмовлено у призначенні вказаної пенсії посилаючись на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213, згідно з яким у разі неприйняття до 01 червня 2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Також, відповідач вважав, що відповідно до поданих документів її стаж за вислугою років є недостатнім, оскільки згідно ст.86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислугу років не менше, зокрема з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців. Згідно розрахунку відповідача такий стаж позивача складає 18 років 10 місяців 18 днів; при цьому, до її стажу за вислугою років відповідачем не враховано час перебування у відпустці по догляду за дитиною, а отже, із урахуванням якого на період звернення позивача до відповідача за призначенням пенсії стаж її роботи складав - 21 рік 5 місяців вислуги років, із яких - 13 років 10 місяців 14 днів робота на прокурорських посадах, що дає право на пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (№1789-ХІІ). Тому, вважає, що дії відповідача обмежують її право на призначення пенсії за вислугою років на підставі Закону України «Про прокуратуру» в редакції, що гарантувала соціальні пільги, зокрема щодо пенсійного забезпечення, на час прийняття позивача на роботу в органи прокуратури, та посилається на те, що відмова відповідача у призначенні їй пенсії на підставі п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 року неправомірно обмежує її права на пенсійне забезпечення, гарантовані Законом України «Про прокуратуру», як в попередній, так і в чинній редакції та Конституцією України (ст. 64).

Зазначає, що за ст. 22 Конституції України неправомірним є звуження змісту та обсягу існуючого права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів. Посилаючись на норми ч.1 ст. 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 щодо офіційного тлумачення цієї норми, вказує, що однією з найважливіших гарантій правової стабільності, впевненості суб'єктів права в тому, щоб правове становище особи не погіршувалося із прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акту і на це звертає увагу правових позицій Верховного Суду України, викладених в постанові від 10.12.2013 року та 17.12.2013 року та рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року у справі № 1-29/2007та від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005.

Крім наведеного, в обґрунтування заявлених позовних вимог зауважила на положенні ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою частково оплачувана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років підлягає включенню до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, та Законом будь-яких обмежень у застосуванні цієї норми та зарахуванню цього періоду до стажу за вислугою років немає. Перебуваючи у такій відпустці 2 роки 6 місяців 15 днів вона сплачувала передбачені законом соціальні внески, в тому числі до Пенсійного фонду України, тому немає підстав для обмеження її права на врахування цього періоду до стажу за вислугою років. А, тому, просить заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги уточнила, просила визнати протиправними дії та рішення управління Пенсійного фонду України в м. Чернівці від 11.01.2016 р. № 305/20 щодо неврахування періоду перебування її у відпустці по догляду за дитиною до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років на підставі Закону України «Про прокуратуру»; зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати 2 роки 6 місяців 15 днів відпустки по догляду за дитиною до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років; визнати незаконним дії та рішення Управління пенсійного фонду України в м. Чернівці щодо відмови їй, у призначенні пенсії за вислугою років на підставі Закону України «Про прокуратуру»; зобов'язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити їй пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (№1789-ХІІ) в розмірі 86% від суми місячного заробітку з 24.12.2015 року; стягнути з відповідача на її користь судовий збір. Позивач підтримала уточнені позовні вимоги в повному обсязі, в наданих суду поясненнях посилалася на обставини аналогічно зазначеним в адміністративному позові, просить позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача Головного Управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, за довіреністю Романюк Л.К. в судовому засіданні проти позову заперечувала, надала суду заперечення на адміністративний позов та в наданих суду поясненнях посилалася на те, що вимога позивача призначити їй пенсію в редакції Закону, чинного на час її працевлаштування на роботу в органи прокуратури, є безпідставною та суперечить нормам чинного законодавства України, оскільки позивач посилається на норми Закону, який втратив чинність на підставі Закону від 14.10.2014 року №1697-УІ. Вважає, що підстав для призначення пенсії за вислугу років у позивача немає, оскільки з 01.06.2015 р. відмінені норми щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а також у позивачки відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру». Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2, представника відповідача Романюк Л.І., вивчивши і розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, відповідно заперечення, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази надані сторонами, в їх сукупності у межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 6 КАС України встановлено, що до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

У відповідності до ст.11 КАС України, розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно до частини третьої ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.8 КАС України під час вирішення справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, права людини визнаються найвищими соціальними цінностями, вони визначають зміст і спрямованість діяльності держави; цей принцип застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини.

Судом відносно заявлених позовних вимог встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Зокрема, установлено, що 24.12.2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до управління Пенсійного фонду України в м.Чернівці із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років у відповідності до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.14) та до заяви додала необхідні документи, які підтверджують його стаж роботи.

За розглядом звернення від 24.12.2015 року відповідач відмовив повідомленням №305/02 від 11.01.2016 р. позивачу у призначенні вказаної пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.02.2015 р. № 213, оскільки відповідно до п.5 Прикінцевих положень до вказаного Закону з 01.06.2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та відсутністю необхідного стажу на день звернення, а саме 22 роки 6 місяців, оскільки на момент звернення позивача стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років становить 18 років 10 місяців 27 днів. Відповідно до рішення відповідача до стажу, який дає право ОСОБА_2 на пенсію за вислугою років зараховується половина строку навчання в Чернівецького державного університету ім.Ю. Федьковича (2 роки 4 місяці 27 днів), періоди роботи на державній службі з 26.01.1999 по 31.08.2001 та в органах прокуратури з 11.02.2002 по 24.12.2015. (а.с. 14).

З врахуванням наведеного, суд вважає, що відповідачем неправомірно відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_2 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.02.2015 р. № 213 та не враховано у стаж роботи за вислугою років період частково оплачуваної відпустки по догляду за дитиною, що складає 2 роки 6 місяців 15 днів.Згідно досліджених матеріалів особової пенсійної справи ОСОБА_2 № 1128 (448) в засіданні встановлено, що на підтвердження наявності необхідного для призначення пенсії стажу позивачем було надано копії трудової книжки серії НОМЕР_1, диплому Чернівецького державного університету ім. Ю. Федьковича НОМЕР_2 за спеціальністю «правознавство», архівну довідку ЧНУ ім. Ю. Федьковича за №34/40-4307 від 30.12.2015 про денну форму навчання; інформаційні листи Департаменту екології та туризму Чернівецької ОДА №03/252 від 15.02.2016 року та №04/81 від 15.02.2016 року щодо роботи позивача на державній службі; довідку ВАТ «Чернівецький емальзавод «Карпати» від 02.09.2014 року за №20 та копію наказу ВТФ «Карпати» №115к від 11.07.1996 року про період відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною (а.с. 22 - 25). Відповідачем було винесено протокол № 9636 від 06.01. 2016 року яким визначено стаж роботи позивача з його розрахунком роботи в органах прокуратури, періоду навчання.

Дані довідки прокуратури Чернівецької області №18/128 вих-16 від 16.03.2016 року, позивач ОСОБА_2 працює у прокуратурі Чернівецької області на посаді прокурора відділу прокуратури Чернівецької області, заробітна плата станом на 01.12.2015 року становить 8727,77 грн. (а.с.19), у довідці №18/129 вих-16 від 16.03.2016 року зазначено складові заробітної плати, надбавки, премії за останні 60 календарних місяців роботи перед зверненням за пенсією (а.с.20) .

Частиною першою статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. № 3668-VI ) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 Закону України "Про прокуратуру", в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково - навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Отже, вирішуючи питання про застосування наведеного вище Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 року у справі щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст. ст. 1, 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом; пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Правом вислуги років користуються різні категорії осіб, у тому числі й прокурорсько-слідчі працівники на підставі Закону України «Про прокуратуру».

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані із реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно із якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій). У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Крім означеного, в рішенні від 20.03.2002 у абз. 4 п.6 чітко визначено, що Конституційним Судом України звернуто увагу, що для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, їх право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України). У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної,правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо. Також, в п.4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - в Україні, як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність; утвердження і дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих, правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Таким чином, зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене. У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

Враховуючи викладене, суд вважає, що внесенням змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ Законом України від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», прийнятими Законами України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-УІІ та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.02.2015 р. № 213 звужено соціальні гарантії позивача, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку та зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку. Крім цього, пунктом п'ятим Прикінцевих положень Закону № 213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів; однак положення пункту 5 розділу III визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-рп/2016 від 08.06.2016 року, а у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Виходячи з наведеного, вказані вище обставини відповідачем не було взято до уваги при розгляді питання призначення позивачу пенсії за вислугою років та неправомірно відмовлено ОСОБА_2 у призначенні пенсії за вислугою років на підставі п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року за №213, оскільки аналіз рішень Конституційного Суду України вказує на розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Щодо відмови відповідача у зарахуванні до стажу роботи за вислугою років періоду її перебування у відпустці по догляду за дитиною суд також не може погодитися з позицією відповідача, зокрема виходячи з наступного.

Згідно ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

У відповідності до ст. 2 КЗпП України, право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 18 ч.1 КЗпП України, встановлюється такий вид відпустки як відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до ст. 18 КЗпП України, після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Вимогами ст.181 КЗпП України передбачено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. До спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3 річного віку.

Згідно роз'яснень Пенсійного фонду України, викладених у листі №10842/02-10 від 25.06.2008 року, до спеціального й пільгового стажу, що дає право на пенсію за вислугою років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3- і 6-річного віку (у разі оформлення відповідної відпустки) (а.с.26).

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи і дає право на зарахування трудового стажу є трудова книжка. Однак, відомості про відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не вносяться до трудової книжки. Ці дані визначені дослідженим в засіданні наказі № 115к від 11.07.1996 р. (а.с. 22). Підтвердженням перебування у трудових відносинах з підприємством, яким сплачувалися кошти на загальнообов»язкове державне страхування та за позивача соціальні внески, в тому числі і до Пенсійного фонду України, а також перебування на той період часу ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку вбачається з довідки ВАТ «Чернівецький емальзавод «Карпати» №20 від 02.09.2014 року (а.с.23) та копії вказаного вище наказу по ВТФ «Карпати» №115к від 11.07.1996 року (а.с.22),

З досліджених доказів по справі в їх сукупності та системному аналізі із наведеними вище положеннями не вбачається підстав для обмеження права позивача на не зарахування у період вислуги років строку перебування її у відпустці по догляду за дитиною. Наведене на думку суду, узгоджується і з правовими позиціями, а саме Вищого адміністративного суду України (ухвала ВАСУ від 08.07.2009 р. по справі № к-20625/08), де зазначено, що період відпустки по догляду за дитиною зараховується до загального стажу роботи, а також до спеціального стажу роботи, який дає право особі на пенсію за вислугу років. У зв'язку цим, період перебування у відпустці по догляду за дитиною, що становив 2 роки 6 місяців 15 днів підлягають включенню до стажу роботи позивача ОСОБА_2, що дає право на пенсію за вислугою років відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, обмежень у застосуванні цієї норми та зарахування цього періоду до стажу за вислугою років не встановлено.

Крім того, згідно п. 6 Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 9.12.2015 р. №1090, до періоду проходження служби, що дає право на одержання щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам, слідчим органів прокуратури зараховується, зокрема, час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до довідки прокуратури Чернівецької області від 05.08.2016р., станом на 05.01.2016 р. стаж роботи ОСОБА_2 , що дає право на одержання щомісячної надбавки за вислугу років складав 21 рік 4 місяці 2 дні.

Отже, згідно матеріалів справи, при необхідних 20 роках вислуги років та 10 років роботи на прокурорських посадах, стаж ОСОБА_2, який дає право на отримання пенсії за вислугою років на час звернення за призначенням пенсії - 24.12.2015 року, складав 21 рік 5 місяців, в тому числі робота на прокурорських посадах 13 років 10 місяців 14 днів, що згідно ст. 50- Закону України «Про прокуратуру» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) надає право на отримання відповідного пенсійного забезпечення. В ст. 64 закріплено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії.

Отже, звернення ОСОБА_2 до відповідача, як суб'єкта владних повноважень щодо здійснення призначення пенсії за вислугою років відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції до внесення змін щодо зменшення пенсійних гарантій) узгоджується з вищевикладеними роз'ясненнями з питань застосування положень Конституції України як норм прямої дії та є реалізацією гарантій держави на виконання взятих перед громадянами зобов'язань щодо соціального захисту.

Відповідно до ст. 66 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно до ст. 71 ч.2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та системному аналізі з вимогами закону, суд приходить до висновку, що позивач правомірно звернулася до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років на підставі cт. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та, керуючись вимогами ст.22 Конституції України, в розмірі 86 % суми місячного заробітку, як прокурору; заявлені вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на законі і підлягать частковому задоволенню. Доводи відповідача, наведені у запереченнях на адміністративний позов, та надані в судовому засіданні спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними нормами права.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про загальнобов'язкове пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Судом встановлено, що позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії 24.12.2015 року, з цього часу і підлягає призначенню пенсія за вислугу років.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Матеріалами справи встановлено, що при зверненні до суду з адміністративним позовом, ОСОБА_2 було сплачено судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. (а.с. 1) за квитанцією від № 7 від 11.07. 2016р.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 19, 22, 58, 64 Конституції України, ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ; ст.ст.2, 6, 18, 19, 87, 94, 97, 99, 104-107, 162 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій і зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову від 11.01.2016 р. № 305/20 управління Пенсійного фонду України в м. Чернівці (яке на даний час реорганізовано в Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області) відносно не призначення ОСОБА_2 пенсії за вислугою років, на підставі Закону України «Про прокуратуру», без врахування періоду перебування її у відпустці по догляду за дитиною.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугою років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (№ 1789-ХІІ) у розмірі 86% від суми місячного заробітку, з врахуванням періоду перебування її у відпустці по догляду за дитиною, з дня звернення, тобто 24 грудня 2015 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Головного Управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_2 судові витрати на оплату судового збору в сумі 551 грн.20 коп., документально підтвердженого квитанцією від 11.07. 2016 р. № 7.

В решта частині заявлених вимог відмовити.

Постанову суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Вінницького адміністративного апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці, шляхом подачі сторонами апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення постанови, а особами, які не були присутні при проголошенні постанови в той же термін з дня отримання копії постанови.

Суддя Слободян Г.М.