Справа № 808/416/14
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року м. Київ К/800/5671/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Приходько І.В.
Бухтіярової І.О. Маринчак Н.Є.

при секретарі судового засідання Бовкуні В.В.,

за участю представників сторін: від позивача -не з'явився,

від відповідача - Макаренко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19.03.2014 р.

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 р.

у справі № 808/416/14

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький завод кольорових металів»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький завод кольорових металів» (далі - позивач, ТОВ «Запорізький завод кольорових металів») звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів (далі - відповідач, СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі), в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 27.12.2013 р. № , № , № та № .

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19.03.2014 р., яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 р., адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі від 27.12.2013 р. № , № , № , № ; вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19.03.2014 р. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 р. і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач у письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів касаційної скарги заперечував, вважає оскаржувані судові рішення законними, обґрунтованими та прийнятими у відповідності до норм діючого законодавства, а тому просив суд касаційну скаргу податкового органу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 02.09.2013 р. по 01.11.2013 р., на підставі направлень від 28.08.2013 р. № 0102, № 0103, № 0104, № 0105, № 0106, № 0107, № 0108, № 0109, № 0110, № 0111, № 0112, № 0113, згідно з пунктом 75.1 статті 75, пунктами 77.1, 77.4 статті 77, пунктом 82.1 статті 82 Податкового кодексу України та відповідно до наказу від 21.08.2013 р. № 124, посадовими особами СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі була проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «Запорізький завод кольорових металів» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 13.01.2010 р. по 31.12.2012 р., за результатами якої складено акт від 08.11.2013 р. № 215/29-10/36911851 та зроблено висновок про порушення позивачем, зокрема, вимог: - пункту 1.30 статті 1, пункту 5.1 статті 5, підпунктів 5.2.1, 5.2.10 пункту 5.2 статті 5, абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пункту 44.1 статті 44, підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, пункту 137.10 статті 137, пунктів 138.1, 138.2, 138.3, 138.8 статті 138 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в період, що перевірявся, на загальну суму 4 683 266 грн.; - підпунктів 7.2.1, 7.2.8 пункту 7.2, пункту 7.3.65 пункту 7.3, підпунктів 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пунктів 198.1, 198.3 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню у розмірі 2 035 099 грн. за жовтень 2012 року; - пункту 3.4 статті 3, абзацу «е» підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4, пункту 7.1 статті 7, абзацу «а» пункту 19.2 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», абзацу «а» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, підпункту 165.1.9 пункту 165.1 статті 165, пункту 167.1 статті 167, підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168, абзацу «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, внаслідок чого допущено неутримання та неперерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб в сумі 6632,66 грн.; - підпункту 2.3 пункту 2 Постанови Правління Національного банку України № 637 від 15.12.2004 р., внаслідок перевищення затвердженого ліміту каси на загальну суму 905 093,01 грн.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем 27.12.2013 р. винесено податкові повідомлення-рішення: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 9 310,83 грн., з яких 6 632,66 грн. - за основним платежем та 2 678,17 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у загальному розмірі 5 133 662,50 грн., з яких 4 683 266 грн. - за основним платежем та 450 396,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) податку на додану вартість у розмірі 2 035 099 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 508 774,75 грн.; № , яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 1 810 186,02 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, виходили з наступних мотивів.

Як слідує з матеріалів справи, між позивачем (Постачальник) та ТОВ «Зелкаб» (Замовник) було укладено договір від 28.02.2011 р. № 36/3/11 про надання послуг переробки сировини у готову продукцію, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується виготовити з сировини Замовника готову продукцію та поставити її в адресу Замовника. Вартість послуг по переробці сировини у товар узгоджуються сторонами шляхом укладення відповідних специфікацій.

Згідно специфікацій № 1-6 загальна вартість переробки визначена за вирахуванням зворотних відходів (відходів основної сировини).

В специфікаціях №1/1-6/1 визначена договірна ціна на виготовлення катанки, проволоки, жили та стренги з катодів мідних. Договірна ціна визначена з урахуванням виробничої собівартості збільшена на виробничі витрати та фінансові витрати, та зменшена на зворотні суми відходів основної сировини. З урахуванням цього, визначена повна собівартість за вирахуванням зворотних сум.

Відповідно пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

За таких обставин, судами попередніх інстанцій зроблено висновок, що відходи які залишено у розпорядженні ТОВ «Запорізький завод кольорових металів» за договором, не можуть бути визнані такими, що передано безоплатно, так як за рахунок даних відходів було зменшено витрати на переробку, тобто ТОВ «Зелкаб» отримало компенсацію за передані позивачу відходи, у вигляді зменшення ціни переробки.

Відповідно до підпункту 5.4.2 пункту 5.4 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», до валових витрат включаються витрати, крім тих, що підлягають амортизації, пов'язані з науково-технічним забезпеченням господарської діяльності, на винахідництво і раціоналізацію господарських процесів, проведення дослідно-експериментальних та конструкторських робіт, виготовлення та дослідження моделей і зразків, пов'язаних з основною діяльністю платника податку, виплатою роялті та придбанням нематеріальних активів (крім тих, що підлягають амортизації) для їх використання в господарській діяльності платника податку. Норми цього підпункту стосуються витрат на зазначені заходи незалежно від того, чи призвели такі заходи до збільшення доходів платника податку.

Згідно підпункту 3.2.7 пункту 3.2 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість» не є об'єктом оподаткування операції з виплат дивідендів, роялті у грошовій формі або у вигляді цінних паперів, які здійснюються емітентом.

Відповідно до пункту 1.30 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» визначається, що роялті - платежі будь-якого виду, одержані як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо чи телевізійного мовлення; за придбання будь-якого патенту, зареєстрованого знака на товари і послуги чи торгової марки, дизайну, секретного креслення, моделі, формули, процесу, права на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Не вважаються роялті платежі за отримання об'єктів власності, визначених у частині першій цього пункту, у володіння або розпорядження чи власність особи або якщо умови користування такими об'єктами власності надають право користувачу продати або відчужити іншим способом такий об'єкт власності або оприлюднити (розголосити) секретні креслення, моделі, формули, процеси, права на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау), за винятком випадків, коли таке оприлюднення (розголошування) є обов'язковим згідно із законодавством України.

Статтею 420 Цивільного кодексу України визначено, що до об'єктів права інтелектуальної власності, належать, комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення.

Відповідно до статті 1107 Цивільного кодексу України розпорядження майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі визначеного переліку договорів, зокрема ліцензійного договору.

Згідно статті 1108 Цивільного кодексу України, особа, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об'єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності).

Відповідно до статті 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Запорізький завод кольорових металів» (Ліцензіат) та кампанією КАБАЛОЙ ТРЕЙД ЛІМІТЕД (Ліцензіар) було укладено ліцензійний договір від 30.09.2010 р. № 30/09, відповідно до якого Ліцензіар за винагороду надає Ліцензіату невиключний дозвіл (невиключну ліцензію) на використання знаків для товарів та послуг.

Згідно Листів ДПА України від 16.08.2006 р. № 15426/7/15-0317 та від 14.05.2005 р. № 9344/7/15-2217-26, платежі за ліцензійними угодами, які не передбачають право користувача продати або відчужити іншим способом об'єкт власності, є роялті.

Зазначені обставини вказують на те, що договір від 30.09.2010 р. № 30/09 повністю відповідає поняттю роялті, оскільки не передбачає можливості ТОВ «Запорізький завод кольорових металів» продавати або відчужити іншим способом знак для товарів та послуг.

Таким чином, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, безпідставними є висновки податкового органу щодо заниження податку на прибуток та податку на додану вартість внаслідок здійснення платежів за надання невиключного дозволу на використання знаків для товарів та послуг для реалізації ліцензіатом продукції.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна є єдиною підставою для визначення сум податкового кредиту, оскільки тільки цей документ підтверджує одну з подій, що її здійснено покупцем: чи то оплату покупцем товару чи отримання товару від продавця, що є підставою для виникнення податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

З положень зазначених правових норм вбачається, що податковий кредит є правом платника податку щодо зменшення податкових зобов'язань звітного періоду, яке виникає виключно за наявності податкових накладних. Закон забороняє включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у складі ціни придбання товарів (робіт, послу), якщо ці суми не підтверджені податковими накладними, та передбачає відповідальність платника податків за порушення цих вимог у вигляді фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника податку на податковий кредит є наслідком фактичного проведення господарської операції, яка є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, за наявності первинних документів.

Згідно пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачені правилами ведення податкового обліку.

Датою збільшення валових витрат виробництва (обігу), згідно підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», вважається будь-яка дата, яка припадає на податкових період, протягом якого відбувається будь-яка із подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів, або дата оприбуткування платником податку товарів.

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з абзацом 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з безпосереднім придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи викладені норми Податкового кодексу України, судами попередніх інстанцій вірно зазначено про існування декількох підстав для формування податкового кредиту, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, у перевіреному податковим органом періоді позивачем, в межах своєї господарської діяльності, було укладено ряд правочинів із контрагентами: ПП «Альгетті», ТОВ «Октамет», ТОВ «Укрпромбуд-Інжинирінг», ТОВ «Южхімресурс».

В матеріалах справи в повному об'ємі наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами. Зазначені документи, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, складені за результатами проведених операцій та з дотриманням вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статті 44, статті 201 Податкового кодексу України, пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704) і містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою.

Отже, фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність формування позивачем податкового кредиту та віднесення відповідних сум до складу витрат, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Крім того, в матеріалах справи наявні докази використання поставлених товарів ПП «Альгетті», ТОВ «Октамет» у господарській діяльності ТОВ «Запорізький завод кольорових металів» при виготовленні готової продукції, а також продаж даної виготовленої продукції, що спростовує висновки відповідача про безтоварність господарських операцій.

Також, відповідно до пункту 2.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою НБУ від 15.12.2004 р. № 637 (Постанова № 637), підприємства (підприємці) мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою та/або з фізичними особами протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами в межах граничних сум розрахунків готівкою, установлених відповідною постановою Правління Національного банку України. Платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку для подальшого їх перерахування на поточні рахунки. Кількість підприємств (підприємців) та фізичних осіб, з якими здійснюються розрахунки, протягом дня не обмежується.

Постановою НБУ від 09.02.2005 р. № 32 встановлено граничну суму готівкового розрахунку одного підприємства (підприємця) з іншим підприємством (підприємцем) протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами відповідно до пункту 2.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 р. № 637 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 р. за № 40/10320, у розмірі 10 000 грн.

В реєстрах отриманих та виданих податкових накладних за період грудень 2010 року по грудень 2012 року зазначено покупців товару - фізичних осіб ОСОБА_1. та ОСОБА_2.

Згідно актів звірення взаємних розрахунків між позивачем та фізичними осами ОСОБА_1. та ОСОБА_2. було сплачено грошові кошти у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів з банківського рахунку покупця на банківський рахунок постачальника, тобто відсутні розрахунки готівкою.

Ліміти на проведення готівкових розрахунків розповсюджуються на розрахунки одного підприємства (підприємця) з іншим підприємством (підприємцем) протягом одного дня.

Таким чином, судами попередніх інстанцій встановлено відсутність готівкових розрахунків між ТОВ «Запорізький завод кольорових металів» та приватними підприємцями ОСОБА_1. та ОСОБА_2.

Крім того, постановою НБУ від 06.06.2013 р. № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» викладено п. 2.3 Постанови № 637 у новій редакції, з якої виключено четвертий абзац п. 2.3 Постанови № 637, який передбачав, що у разі здійснення підприємствами готівкових розрахунків з іншими підприємствами (підприємцями) понад установлену граничну суму кошти в розмірі перевищення встановленої суми розрахунково додаються до фактичних залишків готівки в касі на кінець дня платника готівки одноразово в день здійснення цієї операції, з подальшим порівнянням одержаної розрахункової суми із затвердженим лімітом каси.

З огляду на викладене, судами вірно зазначає, що на цей час, перевищення граничного розміру суми готівкового розрахунку одного підприємства (підприємця) з іншим підприємством не додається до фактичних залишків готівки в касі платника.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в акті перевірки зроблено висновок про продаж водного транспортного засобу робітнику позивача нижче ціни придбання.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ОСОБА_3. було укладено біржовий договір на продаж водного скутера DRP SeaDoo «GTX Limited iS 260», загальною вартістю 154 549,20 грн.

Відповідно до вантажно-митної декларації вартість водного скутера моделі DRP SeaDoo «GTX Limited iS 260» складає 137 916,26 грн.

Також, між позивачем та ВАТ «СТ «Іллічівське» було укладено договір добровільного страхування водного транспорту від 14.05.2010 р. № 3пФ-24-000003. Предметом даного договору є майнові інтереси позивача, а саме страхування водного скутера DRP SeaDoo «GTX Limited iS 260», вартість якого визначена у розмірі 153 018,86 грн.

З огляду на це, водний скутер DRP SeaDoo «GTX Limited iS 260» було продано вище ніж ціна придбання. Хоча позивачем і сплачено митний збір, податок на додану вартість та страхові платежі, однак вони не збільшують вартість водного транспорту, так як є супутніми витратами при придбанні товару.

Відповідно до підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються, зокрема дохід, отриманий платником податку від його працедавця як додаткове благо (за винятками, передбаченими пунктом 4.3 цієї статті), у вигляді вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), а також суми знижки з ціни (вартості) товарів (послуг), що перевищує звичайну, розраховану за правилами визначення звичайних цін (у розмірі такої знижки), крім випадків, передбачених пунктом 4.3 цієї статті.

Правила визначення звичайної ціни передбачені у пункті 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», яким передбачено, якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Якщо товари (роботи, послуги) продаються з використанням конкурсу, аукціону, біржової пропозиції або пропозиції на організованому ринку цінних паперів, або коли продаж (відчуження) товарів здійснюється у примусовому порядку згідно із законодавством, звичайною є ціна, отримана при такому продажі.

Обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту.

Як слідує з матеріалів справи, водний скутер вже був у користуванні ТОВ «Запорізький завод кольорових металів», а тому він не може бути проданий за первісною вартістю. При цьому й відповідачем не надано доказів, що водний скутер DRP SeaDoo «GTX Limited iS 260» коштує більше ніж ціна реалізації - 154 549,20 грн., хоча обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни покладається саме на податковий орган. В разі не надання таких доказів вважається, що ціна визначена сторонами у договорі є звичайною.

Також, ТОВ «Запорізький завод кольорових металів» було придбано одяг у ПП «Енергія-Сервіс» в кількості 3 комплектів на суму 20 925 грн. та передано їх водіям легкових автомобілів підприємства позивача.

З акту податкової перевірки слідує, що за твердженнями відповідача, позивачем допущено порушення положень підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді вартості використання житла, інших об'єктів матеріального або нематеріального майна, що належать роботодавцю, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання зумовлено виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачено нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах.

Разом з тим, згідно з колективним договором роботодавець може додатково, понад встановлені норми, видавати працівникові певні засоби індивідуального захисту, якщо фактичні умови праці цього працівника вимагають їх застосування.

Відповідно до підпункту 165.1.9 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається вартість безоплатного лікувально-профілактичного харчування, молока або рівноцінних йому харчових продуктів, газованої солоної води, мийних і знешкоджувальних засобів, а також спеціального одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту, якими роботодавець забезпечує платника податку відповідно до Закону України «Про охорону праці», спеціального (форменного) одягу та взуття, що надаються роботодавцем у тимчасове користування платнику податку, який перебуває з ним у трудових відносинах. Порядок забезпечення, перелік та граничні строки використання спеціального (у тому числі форменого) одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України та/або галузевими нормами безоплатної видачі працівникам спеціального (форменого) одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту.

В матеріалах справи наявний наказ по підприємству, який передбачає забезпечення водіїв, які керують легковими транспортними засобами, форменим одягом - костюмами. Наказом заборонено використання виданого форменого одягу - костюмів, для власних потреб.

Враховуючи вищевикладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що надання одягу водіям транспортних засобів обумовлено виконанням ними своїх трудових обов'язків, отже це не може бути розцінено як надання додаткового блага.

Пунктом першим частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскільки судами встановлено невідповідність законодавству винесених податкових повідомлень-рішень від 27.12.2013 р. № , № , № та № , вимоги щодо визнання протиправними та скасування зазначених податкових повідомлень-рішень були задоволені обґрунтовано.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

В свою чергу, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтовані рішення, в яких повно відображені обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень судів попередніх інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19.03.2014 р. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 р. у справі № 808/416/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис) І.В. Приходько
Судді: (підпис) І.О. Бухтіярова
(підпис) Н.Є. Маринчак