Справа № 225/4588/16-а
Суддя: Челюбєєв Є. В.
Дата ухвалення: 2016-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/225/46/2016
Головуючий у справі: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

і м е н е м У к р а ї н и

05 вересня 2016 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Челюбєєва Є.В.,

за участю

секретаря Бондарчук Т.І.,

позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області у м. Торецьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області про визнання дій незаконними та зобовязання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати дії управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області (надалі управління ПФУ в м. Дзержинську) у відмові в поновленні призначеної пенсії по інвалідності неправомірними, зобовязати управління ПФУ відновити йому пенсію на пільгових умовах з 01 квітня 2016 року. Свої вимоги позивач мотивує тим, що в березні 2016 року йому була призначена пенсія по інвалідності 3-ої групи за загальним заховрюванням. Однак з 01.04.2016 року виплата пенсії була припинена, у звязку з тим, що він займає посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Залізної міської ради, тобто є посадовою особою, якій відповідно до ч. 7 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» № 2493-ІІІ від 07.06.2001 року тимчасово в період часу з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року в період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України не виплачуються. Позивач вважає, що працівники управлінням ПФУ в м.Дзержинську незаконно припинили нарахування та виплату йому пенсії, порушили його право на отримання пенсії.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідача в суді позовні вимоги не визнали і пояснили суду, що дійсно позивач ОСОБА_2 знаходився у них на обліку, як отримувач пенсії по інвалідності 3-ої групи за загальним захворюванням. З 01 квітня 2016 року по теперішній час ОСОБА_2 працює на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Залізної міської ради. Тому, відповідно до ч. 7 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» № 2493-ІІІ від 07.06.2001 ними було прийнято рішення про припинення з 01.04.2016 року подальшого нарахування та виплати пенсії ОСОБА_2 Відповідно до положень цієї статті закону посадовим особам місцевого самоврядування в період служби в органах місцевого самоврядування, тимчасового, в період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються. Суду пояснили, що відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-19, що набрав чинності з 01.04.2015 року в період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року в період роботи особи (крім інвалідів 1 та 2 груп, інвалідів війни 3 групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. При цьому, п. 2 Прикінцевих положень цього Закону встановлено, що порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів незалежно від часу призначення пенсії. Отже, суду зауважили, що на законодавчому рівні встановлено заборону виплати з 01.04.2015 року пенсій за віком, призначених відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» особам, які працюють на окремих посадах, у тому числі посадовим особам, на яких розповсюджуються норми Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Також вважають помилковим посилання позивача як на підставу відновлення з 01.05.2016 року виплати пенсії на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-19, який набрав чинності з 01.04.2015 року, оскільки останнім передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до спеціальних Законів України, при цьому вказаний пункт не містить приписів щодо відновлення виплати пенсії як такої й у тому числі, призначеної на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» № 1058 ІV від 09.07.2003 року. Таким чином, управління ПФУ правомірно припинило виплату пенсії позивачу ОСОБА_2 Між тим, звернули увагу суду на те, що позивач ОСОБА_2 не оскаржує рішення управління ПФУ про припинення йому виплати призначеної пенсії, а просить розглянути питання щодо відповідності законів Конституції України, що на їх думку належить виключно до юрисдикції Конституційного суду України. За таких обставин, просять повністю відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі довідки МСЕК серії АВ № 0611710 (а.с. 10) позивачу ОСОБА_2 з 02.03.2016 року встановлена третя група інвалідності за загальним захворюванням, з датою чергового переогляду 01.04.2017 року. У звязку з цим йому була призначена пенсія по інвалідності за загальним захворюванням.

Крім цього, судом встановлено, що рішенням Залізної міської ради від 24.03.2016 року позивача з 01 квітня 2016 року було затверджено заступником голови з питань діяльності виконавчих органів ради Залізної міської ради (а.с. 11).

Розпорядженням міського голови Залізної міської ради № 10-Л від 24.03.2016 року (а.с. 12) ОСОБА_2 з 01.04.2016 року прийнятий на роботу заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Залізної міської ради.

У звязку з призначенням ОСОБА_2 на посаду в органах місцевого самоврядування, УПФУ в м. Дзержинську з 01.04.2016 року припинили виплату раніше призначеної пенсії.

26 липня 2016 року позивач звернувся з заявою до відповідача про поновлення виплати пенсії, але рішенням № 415 від 29.07.2016 року відповідач йому відмовив у відновленні раніше призначеної пенсії по інвалідності.

Між сторонами по справі виник спір стосовно правомірності припинення виплати пенсії по інвалідності позивачу в період його служби в органах місцевого самоврядування.

У звязку з цим суд зазначає наступне.

Згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року (у редакції чинній з 01.04.2015 року), тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється (в редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015року).

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911 від 24.12.2015 року, який набув чинності з 01.01.2016 року, передбачає, що тимчасово у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Згідно ч. 7 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» зі змінами, внесеними Законом від від 24.12.2015 р. N 911-VIII, тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

В той же час, відповідно до ст. 22 «Загальної Декларації прав людини», кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримки її гідності, вільного розвитку її особистості, прав в економічній, соціальній и культурній сферах за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва і відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності. Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Крім того, ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачає, що соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Як вбачається із ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім того, ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші передбачені цим Законом.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав пенсіонерів.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою ст. 2 КАС України, передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Нормою ст. 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

При вирішенні справи суд у відповідності до ст. 8 Конституції України та ст. 8 КАС України керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

09.07.2007 року Конституційним Судом України постановлено рішення №6-рп/2007, яке має преюдиціальне значення для судів при розгляді позовів щодо досліджених ним правовідносин. В рішенні Конституційного Суду України вказано, що зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин. Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян та порушується гарантоване у ст.48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень.

Рішенням Конституційного суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005, висловлено правову позицію щодо застосування саме норми ст. 22 Конституції України щодо неприпустимості змін до законодавчих актів, якими звужуються надані раніше громадянам соціальні права, та вирішено, що такі зміни суперечать нормі ст. 22 Конституції України.

22.05.2008 року Конституційним Судом України постановлено рішення №10-рп/2008, в якому зазначені аналогічні положення, та вказано, що держава відповідальна перед людиною за свою законодавчу діяльність, зобов'язана утверджувати та забезпечувати права та свободи людини та громадянина. Закони України та інші правові акти повинні прийматися на основі Конституції і повинні їй відповідати. Однією із конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ст. 22 Конституції України). Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав та свобод людини та громадянина є скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Відповідно до принципу верховенства права та законності суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Пленум ВСУ у своїй постанові №9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначає, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента, постанови Верховної Ради України, ПКМУ) підлягають оцінці на відповідність як Конституції України, так і закону.

Суд також зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З правової позиції Європейського суду з прав людини (справа «Кечко проти України») вбачається, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від фінансових можливостей держави.

Аналізуючи наведені норми Конституції України, які мають вищу силу та є нормами прямої дії, рішення Конституційного суду України, приймаючи до застосування положення «Загальної Декларації прав людини» та практику ЄСПЛ, і виходячи із принципу адміністративного судочинства - верховенства права та загальних засад пріоритетності Конституції України, суд вважає, що застосування до позивача вказаних змін до абзацу 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», є суттєвим звуженням наданих та гарантованих законодавством йому прав та свобод як громадянину та особі, який є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, має відповідний соціальний статус згідно із Законом, є таким, що порушує вимоги ст.ст.22, 46 Конституції України, тобто є незаконним.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Пунктом 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII (далі Закон №213) передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону №213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються. В теперішній час особам, які підпадають під дію Закону України пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

До того ж, правовий аналіз пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213 від 02.03.2015 року дає підстави вважати, що він стосується порядку призначення пенсії у разі реалізації особою права на пенсійне забезпечення і не стосується вже призначеної пенсії.

Таким чином, з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», у зв'язку з чим передбачені ч. 7 ст. 21 цього Закону підстави для невиплати пенсії, призначеної відповідно до Закону № 1058-IV відпали, і з 01.04.2016 року перешкоди для виплати позивачу вказаної пенсії відсутні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст. 46 Конституції України, обмеження якого неможливе, з врахуванням наведених положень чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час відповідачем не надано суду доказів правомірності припинення виплати позивачу раніше призначеної пенсії.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача повністю доведеними, тому підлягають задоволенню.

Для відновлення порушеного права, суд вважає необхідним визнати незаконними дії відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії як інваліду 3-ої групи за загальним захворюванням та зобов'язати поновити позивачу виплату пенсії як інваліду 3-ої групи за загальним захворюванням з 01 квітня 2016 року.

Керуючись ст.ст. 3, 6-11, 71, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати дії управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області щодо відмови ОСОБА_2 у відновленні пенсії по інвалідності незаконними.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області відновити ОСОБА_2 виплату раніше призначеної пенсії по інвалідності з 01 квітня 2016 року.

Постанова суду набирає законної сили після спливу строку передбаченого для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Дзержинський міський суд протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя: