Справа № 817/897/16
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2016-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 вересня 2016 р.Р і в н е 817/897/16
12год. 00хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М. за участю секретаря судового засідання Левченко Т.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача та третьої особи на стороні позивача: ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

ОСОБА_1

доГоловного управління Держгеокадастру у м.Рівному в Рівненській області
про визнання протиправним і скасування висновку, зобов'язання вчинення певних дій , -
В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_3 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання протиправними, скасування висновків Головного правління Держгеокадастру у м. Рівному в Рівненській області щодо відмови у погодженні зміни цільового призначення земельних ділянок: земельна ділянка площею 0,498 га (кадастровий номер НОМЕР_1); земельна ділянка площею 0,7114 га (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташовані на території Рівненської міської ради Рівненської області, та зобов'язання відповідача погодити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Ухвалою суду до участі у справі залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, пояснив, що ОСОБА_3 є власником земельних ділянок площею 0,498 га (кадастровий номер НОМЕР_1) та площею 0,7114 га (кадастровий номер НОМЕР_2) на підставі договору міни від 02.03.2016, укладеного з ОСОБА_1, який вказані земельні ділянки, в свою чергу, отримав на підставі договору дарування №964 від 19.12.2014 від ОСОБА_4, громадянина Російської Федерації. Згідно Генерального плану м. Рівне вказані земельні ділянки відносяться до земель житлової та громадської забудови. Тому, позивач замовив проекти землеустрою щодо зміни цільового призначення вказаних земельних ділянок (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд), які в подальшому погодив в Управлінні містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради. При погодженні даних проектів в Головному управлінні Держгеокадастру у м. Рівному було надано негативний висновок про відмову у погодженні проектів землеустрою, де зазначено, що на вказані земельні ділянки поширюється дія мораторію щодо зміни їх цільового призначення, оскільки першочергово вони були у складі земельної ділянки 3,0468 га, яка була одержана ОСОБА_6 як власником земельної частки паю. Однак, на думку представника позивача, такий висновок протиправний, оскільки норма, відповідно до якої забороняється зміна цільового призначення земель, стосується власників земельних часток паїв, а земельні ділянки, отримані позивачем внаслідок цивільно-правових угод, втратили статус «паю». Тому, представник позивача просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача позовні вимоги підтримує повністю.

Представник Головного управління Держгеокадастру у м. Рівному в Рівненській області заперечує проти адміністративного позову, зазначає, що поданий позивачем на перевірку відповідача проект землеустрою не відповідає нормам земельного законодавства та суперечить підпункту «б» п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, а саме: всупереч законодавчій забороні проектом землеустрою передбачається зміна цільового призначення земельної ділянки, щодо якої діє мораторій на зміну цільового призначення (використання) земельних ділянок виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв). Первинним же власником земельної ділянки площею 3,0468 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована на території Рівненської міської ради (до складу якої входить земельна ділянка площею 0,7114 га, що належить позивачу) була ОСОБА_6, якій земельна ділянка була виділена в натурі (на місцевості) як власнику земельної частки (паю). Тому, на думку представника відповідача, висновок про відмову у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 18.05.2016 №201/41-16 є правомірним та обґрунтованим. Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача погодити проект землеустрою, то представник відповідача вказав, що суд не може підміняти собою чи перебирати на себе функції суб'єктів владних повноважень у сфері адміністративного управління. Тому, представник відповідача в судовому засіданні просить суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що відповідно до Договорів міни, укладених 02.03.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, останній отримав у власність земельні ділянки площею 0,498 га (кадастровий номер НОМЕР_1) та площею 0,7114 га (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташовані на території Рівненської міської ради Рівненської області. Цільове призначення вказаних земельних ділянок: для ведення особистого селянського господарства (а.с.9-14).

Маючи намір змінити цільове призначення власних земельних ділянок, ОСОБА_3 звернувся до проектної організації та замовив виготовлення відповідних проектів землеустрою.

В процесі здійснення своєї діяльності виконавець землевпорядних робіт отримав висновки Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради від 28.03.2016 про погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (а.с.15,17).

18.05.2016 позивач звернувся до Управління Держгеокадастру у м. Рівному Рівненської області про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земельних ділянок, які перебувають у його власності для ведення особистого селянського господарства.

Управління Держгеокадастру у м. Рівному Рівненської області здійснило розгляд поданих проектів землеустрою, за результатами якого прийняті рішення у формі висновків про відмову у погодженні проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,7114 га та площею 0,4980 га від 18.05.2016 №201/41-16 (а.с.16, 18). У висновках зазначено, що дані проекти землеустрою суперечать підпункту «б» п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України , а саме: всупереч законодавчій забороні проектами землеустрою передбачається зміна цільового призначення земельної ділянки, щодо якої діє мораторій на зміну цільового призначення (використання) земельних ділянок виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв). Первинним власником земельної ділянки площею 3,0468 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована на території Рівненської міської ради, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,7114 га та земельна ділянка площею 0,4980 га, що належить ОСОБА_3, була ОСОБА_6, якій земельна ділянка була виділена в натурі (на місцевості) як власнику земельної частки (паю).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірних висновків на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) закріплено такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Землями сільськогосподарського призначення згідно з частиною першою статті 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В свою чергу, відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтями 31, 33-37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель.

Так, згідно зі статтею 33 ЗК України громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства.

Натомість, загальний правовий режим земель житлової та громадської забудови визначається статтями 31, 32 ЗК України, якими встановлено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства (ведення товарного сільськогосподарського виробництва), та земель, що відводяться для житлової та громадської забудови, додатково підтверджується положеннями статті 122 ЗК, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому, абзац другий частини п'ятої статті 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу .

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 отримав у власність земельні ділянки площею 0,498 га (кадастровий номер НОМЕР_1) та площею 0,7114 га (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташовані на території Рівненської міської ради Рівненської області, на підставі Договорів міни від 02.03.2016, укладених з ОСОБА_1.

В свою чергу, ОСОБА_1 відповідно до договору дарування від 19.12.2014 отримав у власність від ОСОБА_4, громадянина Російської Федерації, земельну ділянку площею 3,0468 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована на території Рівненської міської ради, до складу якої ввійшли земельна ділянка площею 0,7114 га та земельна ділянка площею 0,4980 га, що в подальшому стали власністю позивача.

ОСОБА_4 як громадянин Російської Федерації на підставі частини 4 статті 81 Земельного кодексу України здійснив відчуження даної земельної ділянки, яку отримав у спадщину від ОСОБА_6, якій належало право власності на вказану земельну ділянку на підставі рішень Рівненської міської ради від 13.07.2006 № 61, від 22.11.2006 № 378, що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку від 05.03.2007 (а.с.53).

Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, а саме сертифікату на право на земельну частку (пай) від 07.07.1997 (а.с.54) земельна ділянка площею 3,41 га, власником якої була ОСОБА_6, сформована як об'єкт нерухомого майна саме внаслідок виділення в натурі земельної частки (паю) для ведення особистого селянського господарства.

У ч. 1 ст. 81 ЗК України визначені способи набуття громадянами України права власності на земельні ділянки, якими є:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Одночасно, у ч. 9 ст. 79-1 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

У ч. 1 та ч. 2 ст. 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

Особливий порядок формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав передбачений Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», який полягає в тому, що земельні ділянки виділяються із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності.

З огляду на викладене, вжите законодавцем у підпункті «б» п. 15 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України словосполучення «виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства» означає не спосіб набуття права власності на земельну ділянку (ст. 81 ЗК України), а спосіб формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав (ст. 79-1 ЗК України). На користь цього висновку свідчить також те, що мораторій поширюється як на саму земельну частку (пай), так і на сформований з цього паю об'єкт нерухомого майна - земельну ділянку.

Тобто, якщо земельна ділянка сформована як об'єкт нерухомого майна, внаслідок виділення в натурі земельного паю для ведення особистого селянського господарства, то для неї встановлений мораторій на зміну цільового призначення, а подальша зміна власника такої земельної ділянки не припиняє дію мораторію.

Таким чином, незалежно від способу набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка сформована внаслідок виділення земельного паю, до закінчення дії чи скасування введеного п. 15 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України мораторію, він позбавлений права змінювати цільове призначення цієї земельної ділянки.

Крім того, суд констатує, що станом на 19.05.2008, на момент отримання у спадщину ОСОБА_4 земельної ділянки від ОСОБА_6 відповідно до встановлених законодавчих норм Земельного кодексу України вже діяв мораторій на зміну цільового призначення земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв).

Враховуючи вищевикладене, відповідач, відмовляючи у погодженні проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки в зв'язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки належної позивачу із «земель сільськогосподарського призначення - для ведення особистого селянського господарства» на «землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» діяв на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Тому, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання протиправними, скасування висновків Головного правління Держгеокадастру у м. Рівному в Рівненській області щодо відмови у погодженні зміни цільового призначення земельних ділянок: земельна ділянка площею 0,498 га (кадастровий номер НОМЕР_1); земельна ділянка площею 0,7114 га (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташовані на території Рівненської міської ради Рівненської області, слід відмовити.

Суд зазначає, що у зв'язку з відсутністю підстав для визнання протиправними та скасування спірних висновків відповідача, позовна вимога позивача про зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у м. Рівному в Рівненській області погодити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) також не підлягає задоволенню.

Частинами 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на момент розгляду справи, надав суду достатні та беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, відтак Головне управління Держгеокадастру у м. Рівному в Рівненській області довело правомірність та обґрунтованість прийняття рішення.

В силу статті 94 КАС України, судові витрати на користь стороні не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позивачу - ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову до Головного управління Держгеокадастру у м. Рівному в Рівненській області про визнання протиправним і скасування висновку, зобов'язання вчинення певних дій - відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Шарапа В.М.