Справа № 524/3668/16-а
Суддя: Кривич Ж. О.
Дата ухвалення: 2016-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 524/3668/16-а
Провадження № 2-а/524/249/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2016 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді-Кривич Ж.О.

секретаря судового засідання - Коваль Т.М.,

з участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м Кременчуці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії.

Посилаючись на обставини і підстави викладені в позовній заяві позивач просив суд визнати протиправним рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській областіоформлене у вигляді листа №000846 від 17.05.2016 року, щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати .

Скасувати рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській областіоформлене у вигляді листа №000846 від 17.05.2016 року, щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати .

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії, а саме: - яка була нарахована та виплачена йому на підставі постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 березня 2010 року по справі №2а-220/2010 р, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2010 року по справі №22ц-7626/10р. за період з 01 січня 2004 року по день фактичної виплати пенсії. за виключенням періоду з 01 січня 2006 року по 21 травня 2008 року, яка визначається як різниця між розміром пенсії, яка була нарахована та виплачена ОСОБА_1 на підставі вказаної постанови суду та розміром фактично сплаченої пенсії, починаючи з 01 січня 2004 року по день фактичної виплати пенсії.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати до суду звіт про виконання судового рішення в місячний термін з дня набрання постановою суду законної сили.

В судове засідання прибув позивач ОСОБА_1, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві,та надані суду докази.

Відповідач в судове засідання не прибув, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав суду письмові заперечення.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Суд заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані та надані докази у їх сукупності, встановив наступне.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка регламентує виплату пенсій за минулий час, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" (далі - Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів) посадовими особами Головного Управління Пенсійного фонду в Полтавській області не проведено мені виплати компенсації пенсійних виплат внаслідок їх знецінення. При цьому, зазначені нормативні акти не містять будь-якого виключення для нарахування такої компенсації залежно від порядку виплати сум доходу - у добровільному чи судовому порядку.

У відповідності до ст. ст. 1-3 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання компенсують громадянам втрату частини доходів (пенсії) у випадку порушення встановлених строків їх виплати, в тому числі з вини власника чи уповноваженого органу, шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі й з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Оскільки мені компенсація за порушення строків виплати пенсії не нараховувалася та не виплачувалася з вини посадових осіб Головного Управління Пенсійного фонду в Полтавській областіто я маю право на її отримання.

Отже, пенсія інваліда війни визначена Законом України від 9 квітня 1992 року№ 2262-XII"Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" - це особлива форма соціального забезпечення інвалідів війни, яка виражається у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Оскільки щомісячна пенсія інвалідів війни є джерелом їхнього існування, вона має забезпечувати для них достатній, гідний рівень життя. Це зобов'язує державу передбачати заходи, спрямовані на забезпечення реальності пенсії інвалідів війни, одним із яких є компенсація втрати частини доходів, у зв'язку із порушенням строків їх виплати.

Правовий аналіз статей 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" дає підстави для висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належних інвалідам війни пенсійних виплат, ці кошти спрямовані на забезпечення їх реальності, з метою підтримання достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності, у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 29 грудня 2009 року (справа № 6-15695св11) та у постанові від 19 грудня 2011 року (справа № 6-58цс11), у постановах від 24.10.2011 р. № 6-38цс11, від 01.10.2014 р. № 6-113цс14.

Частиною 1 статті 244-2 КАС України, передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Постановою Верховного Суду України від 18.11.2014 року по справі № 21-518а14 було визначено, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбачені ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 р., порушенням встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією в даному випадку (органом УПФУ) добровільно чи на виконання рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАСУ, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як передбачено частиною другою ст.71 КАСУ, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому суд повинен трактувати усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов'язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач. Єдиною умовою для цього є повідомлення позивачем мінімально достатньої інформації про такі рішення чи дії (Постанова Вищого адміністративного суду України від 13 вересня 2006 р. у справі № К-7375/06// Єдиний державний реєстр судових рішень № - 263872).

Відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність прийнятого ним рішення, яке оскаржує позивач.

Судом встановлено, та визнається і не заперечується відповідачем, що позивач є майором міліції у відставці, пенсіонером Міністерства внутрішніх справ України з 01.12.2003 року та стоїть на пенсійному обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 01.01.2007 року. Позивачу був встановлений статус інваліда війни III групи з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року, а з 01 січня 2005 року позивачу був встановлений статус інваліда війни II групи. З 07.01.2009 року, під час чергового переосвідування, позивачу був встановлений статус інваліда війни II групи безстроково.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 березня 2010 року по справі №2а-220/2010 р, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2010 року по справі №22ц-7626/10р. та залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.04.2012 року по справі К/9991/59675/11 і відповідно до ухвали про роз'яснення порядку виконання судового рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 жовтня 2010 року, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зобов'язано здійснити позивачу з 12 січня 2005 року перерахунок та виплату недоплаченої частини пенсії та призначити пенсію відповідно до вимог статті 22 Закону України від 9 квітня 1992 року N 2262-XII"Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 130% від трьох з половиною мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.1 ст.28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" станом на момент виплати, за виключенням періоду з 01 січня 2006 року по 21 травня 2008 року .

Також зобов'язанопровести позивачу перерахунок та виплату підвищення до пенсії, як інваліду війни ІІІ групи за період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року в розмірі 200% мінімальної пенсії за віком, за період з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2005 року в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком, як інваліду війни ІІ групи, , виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.1 ст.28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням проведених виплат.

03 травня 2016 року, через електронний портал Пенсійного фонду України, позивач направив заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якїй просив надіслати на його електронну адресу інформацію про те, чи було йому нараховано та виплачено компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії за вищевказаними судовими рішеннями. У разі непроведення таких дій позивач просив здійснити нарахування та виплату вказаної компенсації .

17 травня 2016 року позивач отримавна свою електронну адресу відповідь з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області де повідомлялось про відмову у виплаті компенсації за несвоєчасну виплату пенсії.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, оформленим у вигляді листа №000846 від 17.05.2016 року, повідомлено позивачу, що на суми пенсії, які були нараховані та сплачені йому на підставі вищезазначених рішень суду, компенсація втрати доходів не нараховувалась та не сплачувалась та йому було відмовлено у проведенні таких дій.

Відповідач мотивував свою відмову тим, що нарахування Компенсації на суми, що виплачуються за минулий час за рішенням суду- не передбачено та посилався на роз'яснення, які містяться в листі Міністерства праці та соціальної політики України від 26.02.2001 року №2001/0/14-10/039.

Щодо листа Міністерства праці та соціальної політики України від 26.02.2001 року №2001/0/14-10/039, на який посилається відповідач, мотивуючи свою відмову на вимоги позивача, суд зазначає , що такі документи (доручення, вказівки, телеграми, листи та інші) у правознавстві отримали узагальнюючу назву роз'яснювальних та рекомендаційних документів або документів ненормативного характеру. Вони не створюють для звичайних громадян ніяких прав і не породжують для них ніяких обов'язків, окрім самих виконавців цих документів та їх адресатів, які частіше всього пов'язані між собою відносинами адміністративного підпорядкування. Як підкреслює, наприклад, Міністерство юстиції України стосовно "листів" органів державної влади, то вони "... не є нормативно-правовими актами та не повинні містити нових правових норм і державній реєстрації в Міністерстві юстиції України не підлягають. Листи мають лише роз'яснювальний та рекомендаційний характер. У разі встановлення нових правових норм листами, вони підлягають скасуванню та відкликанню з місць застосування".Такі документи (доручення, вказівки, телеграми, листи та інші) виражають лише певну думку їх виконавців.

Позивач дізнався про порушення своїх прав з відповіді Головному Управлінню Пенсійного фонду в Полтавській області від 17 травня 2016 року та звернувся до суду з позовом 18.05.2016 року, таким чином строк, встановлений ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем не пропущено.

Крім того, позивачем не пропущено строк звернення до адміністративного суду, оскільки він у відповідності до положень ч.4 ст.99 КАС України скористався досудовим порядком врегулювання спору шляхом письмового звернення до відповідача про те, чи було йому нараховано та виплачено компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії за вищевказаними судовими рішеннями і отримавши письмову відповідь, в якій повідомлялось про відмову у виплаті компенсації за несвоєчасну виплату пенсії, не пропустив встановлений цим же Законом місячний строк для звернення до суду і подав позов до суду 18 травня 2016 року.

Стаття 267 КАС України встановлює повноваження адміністративного суду щодо здійснення контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах з метою забезпечення їх повного, правильного і своєчасного виконання. Вказана стаття передбачає дві процесуальні форми контролю адміністративного суду за виконанням судових рішень в адміністративних справах, це судовий контроль за ініціативою суду, що ухвалив відповідне судове рішення та судовий контроль за ініціативою осіб, які беруть участь у справі, чи інших заінтересованих осіб. У силу принципу офіційності суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, у тому ж кількісному і, якщо це можливо, персональному складі має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, який програв справу і на якого покладено певні обов'язки, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Це може бути зроблено у тому ж самому судовому рішенні (у резолютивній частині) або в письмовій ухвалі.

У Рішенні від 30.06.2009 №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 у справі "Бурдов проти Росії" визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова "судового розгляду".

З огляду на викладене, встановлення судом контролю за виконанням судового рішення є заходом для забезпечення конституційного права громадянина на судовий захист.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини" "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

За таких обставин, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення в місячний термін з дня набрання постановою суду законної сили.

Згідно підпункту 9 пункту 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VІ, позивач від сплати судового збору звільняється.

Зважаючи на те, що позивач, відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону №3674 звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, а позовні вимоги підлягають задоволенню то судовий збір за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, у тому числі й органів державної влади. Враховуючи наведену конституційну норму, суд вважає, що обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися достатньою підставою для звільнення від такої сплати. Крім того, пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України від 22.05.2015 року № 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" Кабінет Міністрів України зобов'язано забезпечити відповідне фінансування державних органів, які позбавляються пільг щодо сплати судового збору.

Аналогічна позиція щодо обов'язку контролюючого органу сплачувати судовий збір на умовах, визначених Законом України "Про судовий збір" в чинній редакції, висловлена Верховним Судом України.

Вищий адміністративний суд України в Довідці про результати вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами Закону України «Про судовий збір» зазначив наступне: «…Позови та заяви, які подаються до судів, можуть містити декілька самостійних вимог, кожна з яких є об'єктом сплати судового збору.З урахуванням вимог статті 6 цього Закону:з позовних заяв, що містять кілька вимог немайнового характеру, судовий збір справляється з кожної вимоги окремо».

Таким чином судовий збір підлягає стягненню з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з кожної задоволеної позовної вимоги окремо.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6, 8, 17, 18, 71, 87, 90, 94, 99, 100, 104, 244-2, 255, 256, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.19 Конституції України, ст.46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення»; Закону України «Про судовий збір»; ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 р.,суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1- задовольнити.

Визнати протиправним рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській областіоформлене у вигляді листа №000846 від 17.05.2016 року, щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати .

Скасувати рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській областіоформлене у вигляді листа №000846 від 17.05.2016 року, щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії, а саме: - яка була нарахована та виплачена йому на підставі постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 березня 2010 року по справі №2а-220/2010 р, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2010 року по справі №22ц-7626/10р. за період з 01 січня 2004 року по день фактичної виплати пенсії. за виключенням періоду з 01 січня 2006 року по 21 травня 2008 року, яка визначається як різниця між розміром пенсії, яка була нарахована та виплачена ОСОБА_1 на підставі вказаної постанови суду та розміром фактично сплаченої пенсії, починаючи з 01 січня 2004 року по день фактичної виплати пенсії.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати до суду звіт про виконання судового рішення в місячний термін з дня набрання постановою суду законної сили.

Стягнути на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судовий збір у розмірі 1653 грн. 60 коп.

Постанова суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука шляхом подання апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення ухвали, а особами, які не приймали участь у розгляді справи в цей же термін з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Кривич Ж.О.