Справа № 826/4741/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 вересня 2016 року № 826/4741/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського

районного управління юстиції у м. Києві Власюк Світлани Віталіївни

третя особа ОСОБА_3

про зобов'язати вчинити дії.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернувся з адміністративним позовом до Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Власюк Світлани Віталіївни (надалі - Відповідач), за участю третьої особи, що не заявляє вимоги на предмет спору ОСОБА_3 (надалі - третя особа), у якому просить суд зобов'язати Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Власюк Світлани Віталіївни зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, яка являється предметом іпотеки за Договором іпотеки від 30.03.2010 р.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що Відповідач зобов'язаний зняти арешт зі спірного майна, оскільки спірне майно перебуває в заставі у Позивача, а останній має переважне право на звернення стягнення на предмет застави.

В судовому засіданні представник Позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник Відповідача в судове засідання не з'явився, явку свого представника не забезпечив. Про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Заперечення на позовну заяву суду не надав.

Представник третьої особи проти позовних вимог заперечував в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях.

В обґрунтування заперечень третя особа зазначає, що на спірне майно накладено арешт рішенням суду.

Враховуючи, що в судове засідання не прибув представник Відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмовому провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на 15.03.2016 р. Позивачем подано до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києва клопотання про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, яка являється предметом іпотеки за Договором іпотеки від 30.03.2010 р.

Проте, всупереч вимогам законодавства, Відповідачем станом на 24.03.2016 р. не вчинено жодних дій щодо зняття арешту зі спірного майна

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить зобов'язати Відповідача зняти арешт з спірного майна.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав.

Пунктом 5 частини 3 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державному виконавцю у процесі здійснення виконавчого провадження надано право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 6 статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Положеннями статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Згідно зі статтею 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Обтяжувач набуває права вимагати виконання забезпеченої обтяженням вимоги незалежно від настання строку виконання в разі настання однієї з таких обставин, зокрема: якщо інша ніж обтяжувач особа набула права стягнення на предмет обтяження.

Отже, заставодержатель, чиє право або вимога стосовно предмета застави зареєстровані у встановленому порядку має, по-перше, пріоритет над вимогами інших стягувачів, які не є заставодержателями, по-друге, в силу закону набуває права реалізувати своє переважне право (вимогу) у разі, якщо інша ніж обтяжувач особа, яка не є заставодержателем, набула права стягнення на предмет обтяження.

Водночас, згідно із частинами 1, 3, 5, 6 статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу положеннями Закону України "Про виконавче провадження" вбачається можливість звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Факт накладення арешту на рухоме та нерухоме майно не може порушувати переважне право заставодержателя на звернення стягнення на майно, що перебуває в заставі.

У випадку, якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, лише після задоволення його вимог залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконані у Відповідача перебуває виконавчий напис №397 від 17.02.2011 р. про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в сумі 2818724, 00 грн.

В матеріалах справи міститься копія Ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2015 року, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2.

У відповідності до частини 9 ст.153 ЦПК України, ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. У разі забезпечення вимог заявника заставою ухвала про забезпечення позову звертається до виконання негайно після внесення предмета застави в повному розмірі.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні дані, про звернення Позивача до суду, який наклав арешт на спірне майно про скасування ухвали про забезпечення позову та подання даного рішення суду Відповідачу.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, яка саме сума заборгованості наявна у третьої особи перед Позивачем.

Суд зазначає, що в даному випадку враховуючи наявність спору між Позивачем та третьою особою щодо визнання недійсними договору позики, договору іпотеки, договору купівлі-продажу та визнання права власності, то підстав для зняття арешту не вбачається, оскільки наявний спір про право, який розглядається в цивільному судочинства.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача щодо зобов'язати Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Власюк Світлану Віталіївну зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, яка являється предметом іпотеки за Договором іпотеки від 30.03.2010 р. не підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена у судових рішеннях Вищого адміністративного суду України від 20.03.2014 року по справі № К/800/29357/13, від 22.05.2014 року по справі № К/9991/55954/12, від 12.12.2014 року по справі №К/9991/67548/11.

Частиною 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

У відповідності до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук