Справа № 820/1762/16
Суддя: Бондар В.О.
Дата ухвалення: 2016-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 р.Справа № 820/1762/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бондара В.О.

Суддів: Калитки О. М. , Кононенко З.О.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.05.2016р. по справі № 820/1762/16

за позовом Приватного підприємства "Слобожанські ресурси"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

ПП "Слобожанські ресурси" ( далі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області ( далі - відповідач) в якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 16.03.16 р. № , № , прийняті відносно нього.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 24.05.2016 року позов задоволено.

Скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 16.03.2016 року №, №, прийняті щодо приватного підприємства "Слобожанські ресурси".

Стягнено з Державного бюджету України (УДКСУ в Червонозаводському районі міста Харкова, код: 37999628, р/р 4011, МФО 851011) на користь приватного підприємства "Слобожанські ресурси" (61066, м. Харків, пр. Московський, буд. 269, код ЄДРПОУ: 3672798) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 16 189,99 (шістнадцять тисяч сто вісімдесят дев'ять) грн. 99 коп.

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що вважає постанову суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою у зв»язку з неповним з»ясуванням судом, обставин, що мали значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, вивчивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 26.02.2016 року фахівцями Головного управління ДФС у Харківській області був складений акт № 78/20-40-22-01-07/36372798 "Про результати документальної планової виїзної перевірки ПП "Слобожанські ресурси" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.12 по 31.12.14", де, в тому числі, були зафіксовані порушення вимог податкового законодавства, а саме: п.138.1.1 п.138.1, п.138.1, п. 138.2, п. 138.4 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139, пп.140.1.6 п.140.1 ст. 140 Податкового кодексу України, які призвели до заниження податку на прибуток на загальну суму 1 004 394,00 грн., ; п.198.1, п.198.3, п.198.4, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, які призвели до заниження податку на додану вартість у сумі 986 903,00 грн.

За наслідками вказаного акту перевірки 16.03.2016 року відповідачем, з урахуванням положень ст. 102 ПКУ (щодо строків давності визначення грошових зобов'язань), стосовно позивача були прийняті податкові повідомлення-рішення, згідно до яких йому були донараховані відповідні грошові зобов'язання, а саме:

- № про збільшення суми грошового зобов'язання по податку на прибуток підприємств на суму 533 405,00 грн. (основний платіж - 426 724,00 грн. та штрафні (фінансові ) санкції - 106 681,00 грн.),

- № про збільшення суми грошового зобов'язання по податку на додану вартість на суму 545 927,50 грн. (основний платіж - 436 742,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції - 109 185,5 грн.).

Таким чином, не погодившись із викладеним позивач звернувся до суду з позовом в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 16.03.16 р. № , № .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувані рішення є не законними та обгрунтованими.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду виходячи з наступного.

Так, пп. 138.1 ст.138 ПКУ передбачено, що витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пп. 138.4, 138.6 - 138.9, пп. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з п. 138.5, пп. 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, п.138.11, 138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 ПКУ; крім витрат, визначених у п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 ПКУ.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПКУ витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилом п.138.4 ст.138 ПКУ витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; а за змістом п.138.5 ст.138 ПКУ інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Аналізуючи положення наведених норм закону, в кореспонденції з приписами ст.44 ПКУ, ст.ст. 215, 216, 228 Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку, що платник податків має право на збільшення витрат з податку на прибуток у разі одночасного існування сукупності таких обставин як: 1) отримання від контрагента первинного документа; 2) відсутність наміру на безпідставне одержання податкової вигоди; 3) реальне проведення платником податків господарської операції в умовах звичайної господарської діяльності, яка здійснюється з дотриманням засад розумності, виваженості, добросовісності, сумлінності та спрямована на отримання позитивного економічного результату; 4) настання події виникнення права на збільшення витрат (що співпадає з подією отримання доходу, або з подією понесення витрат).

Як вбачається з матеріалів справи, однією з підстав для встановлення податковим органом порушень з боку позивача, є відсутність факту реального вчинення ним господарських операцій з ПП "Спіка" та з ТОВ "Компанія-Інтергал", по яким отримано податкову інформацію щодо ознак фіктивності у діяльності та спрямування їх господарської діяльності на ухилення від сплати податків.

На момент здійснення господарських операцій позивача із вищевказаними суб'єктами господарювання правовідносини щодо справляння податку на прибуток були унормовані приписами розділу ІІІ ПКУ, а правовідносини з приводу обчислення ПДВ врегульовувались приписами розділу V ПКУ.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПКУ податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Так, п.198.1 ст.198 ПКУ право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання необоротних активів; в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п.198.2 ст.198 ПКУ датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В силу встановленого приписами п.198.6 ст.198 ПКУ застереження не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст.201 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що з аналізу положень наведених норм закону вбачається, що платник податків має право на збільшення податкового кредиту з ПДВ у разі одночасного існування сукупності таких обставин як: 1) реальне здійснення платником податків господарської операції, котра визначена законодавцем як об'єкт оподаткування ПДВ; 2) проведення платником податків господарської операції в умовах звичайної господарської діяльності, яка здійснюється з дотриманням засад розумності, виваженості, добросовісності, сумлінності та спрямована на отримання позитивного економічного результату; 3) відсутність наміру на безпідставне одержання податкової вигоди; 4) виконання зобов'язань за господарською операцією з метою подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) в оподатковуваних ПДВ операціях у межах господарської діяльності платника податку; 5) отримання від контрагента податкової накладної як первинного та розрахункового документу; 6) наявність у контрагента статусу платника податку на додану вартість.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПП "Слобожанські ресурси" (в якості Покупця) та ПП "Спіка" (в якості Постачальника) був укладений договір поставки нафтопродуктів №4М021 від 16.12.13 р.. Відповідно до умов цього договору ПП "Спіка" зобов'язується передати в погоджені строки ПП "Слобожанські ресурси", а останнє зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти на умовах даного договору.

Між ПП "Слобожанські ресурси" (в якості Покупця) та ТОВ "Компанія-Інтергал" (в якості Постачальника) був укладений договір поставки нафтопродуктів №27/03/1-13 від 27.03.13 року.

Відповідно до умов цього договору ТОВ "Компанія- Інтергал" бере на себе зобов'язання передати у власність ПП "Слобожанські ресурси", а ПП "Слобожанські ресурси" зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти на умовах даного договору.

З матеріалів справи вбачається, що вказані правочини укладені між правоздатними і дієздатними юридичними особами, за формою та змістом правочини не суперечать закону, предметами спірних правочинів не є речі, що обмежені в цивільному обороті, сторони правочинів мають правовий статус платників ПДВ у періоді їх укладення та виконання.

Так, підтвердженням доводів позивача про реальність господарських операцій, що були проведені в межах вказаних правочинів є наявні в матеріалах справи: податкові накладні, виписані ПП "Спіка" та ТОВ "Компанія-Інтергал", видаткові накладні, товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів, сертифікати відповідності, залізничні накладні, акти приймання-передачі, паспорти якості тощо.

З матеріалів справи вбачається, що первинні документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст. 44 ПКУ, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак вони підтверджують реальність вчинених підприємством господарських операцій.

Також, доказами справи підтверджуються факти виконання ПП "Слобожанські ресурси" зобов'язань за правочинами, укладеними з ПП "Спіка" та з ТОВ "Компанія-Інтергал", які були виконані шляхом перерахування безготівкових грошових коштів, що, в свою чергу, означає втрату підприємством права власності на ці кошти. Не виявлено в ході судового розгляду і фактів повернення цих коштів до ПП "Слобожанські ресурси", наявності у підприємства та його контрагентів спільного інтересу щодо їх отримання (що могло б мати місце в разі пов'язаності цих осіб). За правилами Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" операція по списанню коштів з банківських рахунків платника податку призводить до зміни стану та структури активів і зобов'язань такого платника. Отже, оплата та отримання товарів свідчить про реальність вчинених між ПП "Слобожанські ресурси" та його контрагентами господарських операцій.

Чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування власних показників податкового обліку від показників податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати цими особами податків до бюджету.

Щодо висновку податкового органу про порушення ПП "Слобожанські ресурси" вимог п.138.1, п.138.2 ст.138, пп.140.1.6 п.140.1 ст. 140 ПКУ, які призвели до завищення витрат підприємства на загальну суму 83 759, 00 грн., колегія суддів зазначає:

Вказаний висновок відповідача був мотивований тим, що позивач неправомірно включив до складу витрат понесені ним витрати по сплаті страхових платежів на суму 83 759, 00 грн. по договору добровільного страхування фінансових ризиків № 001092 від 01.07.13 р., на що суд зазначає про таке.

У відповідності до пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 ПКУ при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення: будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об'єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування" від 07.03.96 N 85/96-ВР визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 4 Закону "Про страхування" предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані: з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування); з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності).

Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства (ч.1 ст. 6 Закону "Про страхування").

Пунктом 18 частини 4 статті 6 Закону "Про страхування" встановлено, що видом добровільного страхування може бути страхування фінансових ризиків.

Аналіз наведених норм права, дозволяє дійти висновку, що страхування, як спосіб захисту осіб від настання певних подій, обумовлених договором страхування, не включає такої ознаки як обов'язкове та неминуче настання відповідної події. Страховий випадок може статися, а може і не статися, але сутність страхування полягає у тому, що застрахована особа за плату страховику отримує захист від наслідків можливого настання відповідної події. Надання страхових послуг має у своїй суті не лише виплату страхового відшкодування, а й надання застрахованій особі захисту.

Як вьачається з матеріалів справи, позивачем був укладений з ПАТ Страхова компанія "Велта" договір добровільного страхування фінансових ризиків № 001092 від 01.07.13 р. Предметом договору страхування є майнові інтереси ПП "Слобожанські ресурси" пов'язані з невиконанням (неналежним виконанням) контрагентами підприємства, згідно переліку, своїх договірних зобов'язань щодо сплати за продукцію за договорами, укладеними між ПП "Слобожанські ресурси" і його контрагентами.

Відповідно до договору ПАТ Страхова компанія "Велта" бере на себе зобов'язання при настанні страхових випадків - невиконання (неналежного виконання) контрагентами підприємства своїх договірних зобов'язань по своєчасній сплаті за поставлений товар, якщо воно сталося внаслідок банкрутства контрагента, стихійних явищ, аварій або катастроф на місті виконання зобов'язань, противоправних дій третіх осіб ( у випадку порушення кримінальної справи), сплатити страхове відшкодування ПП "Слобожанські ресурси".

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що страхування майнових інтересів ПП "Слобожанські ресурси" - фінансових ризиків пов'язаних з невиконанням (неналежним виконанням) його контрагентами своїх договірних зобов'язань по сплаті за поставлений товар (підприємсвами по яким лічиться дебіторська заборгованість), в наслідку банкрутства контрагентів, стихійних явищ, аварій або катастроф на місті виконання зобов'язань, противоправних дій третіх осіб, здійснено в рамках господарської діяльності ПП "Слобожанські ресурси".

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час судового розгляду не встановлено страхування підприємством фіктивних операцій, факту неспіврозмірності страхових виплат з вартістю застрахованих майнових інтересів, а тому висновки акту перевірки щодо недоведеності зв'язку страхової операції з фактичною господарською діяльністю підприємства є хибними та такими, що не відповідають дійсності.

Щодо висновку про порушення позивачем вимог пп.138.1.1 п.138.1, п. 138.4 ст.138 ПКУ, які призвели до завищення витрат підприємства на загальну суму 11 294, 00 грн., колегія суддів зазначає.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для такого висновку слугувало віднесення позивачем у 2014 році до складу інших витрат з податку на прибуток витрат зі сплати відсотків по товарному кредиту на суму 11 294,00 грн. за договором поставки № 6 від 05.01.11 р., укладеним із ТОВ "Константа М", оскільки товар, за постачання якого були сплачені відсотки був реалізований у 2013 році та відповідно дохід від його реалізації був отриманий у 2013 році.

Відповідно до ст. 138 ПКУ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), яка визначає склад та порядок визначення витрат, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п. 138.4, 138.6 - 138.9, пп.138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п.138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з п. 138.5, пп.138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, п.138.11, 138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 ПКУ; крім витрат, визначених у п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 ПКУ (п.138.1).

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II ПКУ (п.138.2).

Відповідно до абз.2 та абз. 3 п. 138.11 ст. 138 ПКУ до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються суми витрат, не враховані в минулих податкових періодах у зв'язку з допущенням помилок та виявлені у звітному податковому періоді в розрахунку податкового зобов'язання. Зазначені в цьому пункті витрати, здійснені в минулі звітні роки, відображаються у складі інших витрат, а ті, які здійснені у звітному податковому році, - у складі витрат відповідної групи (собівартості реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, загальновиробничих витрат, адміністративних витрат тощо).

Таким чином, у разі виявлення неврахованих у податковому обліку витрат, які відповідають наведеним у ст. 138 ПКУ критеріям, платник податків вправі врахувати ці витрати у майбутньому при обчисленні оподатковуваного прибутку на підставі підтверджувальних документів.

Враховуючи означені вимоги на підставі п. 138.11 ст. 138 ПКУ витрати зі сплати відсотків по товарному кредиту на суму 11294 грн. за договором поставки № 6 від 05.01.11 р., що виникли у 2013 році, були включені ПП "Слобожанські ресурси" до рядка 06.4 "Інші витрати" податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2014 рік.

Враховуючи встановлене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновки щодо порушення ПП "Слобожанські ресурси" вимог пп.138.1.1 п.138.1, п. 138.4 ст.138 ПКУ, що призвели до завищення витрат підприємства на загальну суму 11 294,00 грн., є необґрунтованими та такими, що зроблені без дотримання положень п. 138.11 ст.138 ПКУ.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ПП "Слобожанські ресурси" - обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими з вище зазначених підстав і висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів, дійшла до висновку, що постанова суду першої інстанції не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.05.2016р. по справі № 820/1762/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бондар В.О.
Судді(підпис) (підпис) Калитка О.М. Кононенко З.О.
Повний текст ухвали виготовлений 12.09.2016 р.