Справа № 308/6337/15-а
Суддя: Семерак І. О.
Дата ухвалення: 2016-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2016 Ужгородський міськрайонний суд

Закарпатської області

в складі: головуючого судді - Семерак І.О.

при секретарі Віраг Е.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ужгород адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він являється пенсіонером та одержує пенсію за вислугу років з 28.09.2012 року як колишній працівник органів прокуратури. На момент призначення та перерахунку пенсії жодних обов'язкових стягнень з неї та обмежень у її виплаті законодавством встановлено не було.

У лютому та квітні 2015 року відповідачем розмір виплати його пенсії було зменшено і він по теперішній час отримує пенсію у значно меншому розмірі.

21.04 та 05.05.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Управління пенсійного фонду України в м. Ужгород із заявою про поновлення виплати пенсії у попередніх розмірах. Однак, 28.04.2015 листом №11/Г-50 та 19.05.2015 листом №11/Г-62 йому було відмовлено у цьому посилаючись на те, що на нього як на працюючого пенсіонера поширюється дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213 та дія Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» за №71 від 28.12.2014, у зв'язку з чим йому виплачується пенсія у розмірі 85% від призначеної та додатково утримуються податки, збори та інші обов'язкові платежі.

Зазначає, що оскільки Закони України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 за №71, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213, «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 № 909 та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VІІІ, якими встановлено додаткові утримання з його пенсії та обмеження у її виплаті набрали чинності після призначення йому пенсії, їх приписи відповідно до частини першої статті 58 Конституції України не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Крім цього вказує, що він працюючим пенсіонером не являється, оскільки являється самозайнятою особою, зокрема з 05.05.2014 року здійснює адвокатську діяльність і внесений до реєстру страхувальників, а це у відповідності до ПК України та КЗпП України виключає факт виконання ним роботи на інших посадах/роботах, як це вимагається Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213 та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VІІІ.

У зв'язку з цим та з врахуванням змінених позовних вимог просить визнати незаконними дії управління Пенсійного фонду України в м.Ужгороді по зменшенню йому розміру виплати пенсії з лютого та квітня місяця 2015 року, а також з січня 2016 року та зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м.Ужгороді проводити виплату йому пенсії повністю:

- з лютого 2015 року - без стягнення податків та обов'язкових відрахувань, встановлених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року за №71;

- з квітня 2015 року - без обмежень щодо розміру її виплати, встановлених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року за №213;

- з січня 2016 року - без стягнення податків та обов'язкових відрахувань, встановлених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 № 909 та без обмежень щодо розміру її виплати, встановлених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VІІІ.

Ухвалою суду від 12.05.2016 року замінено в даній справі первісного відповідача - Управління Пенсійного Фонду України в м.Ужгород на належного відповідача - Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області у зв'язку з реорганізацією шляхом злиття управління Пенсійного фонду України в м.Ужгороді Закарпатської області й управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області та утворення Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області.

В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та з підстав наведених в ньому просив його задовольнити. При цьому зазначив, що він не являється працюючим пенсіонером, а є самозайнятою особою - здійснює адвокатську діяльність. В останнє судове засідання позивач не з'явився, однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала та у задоволення позову просить відмовити, вважаючи такий безпідставним. Зазначила, що позивач є працюючим пенсіонером і дія Законів України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 за №71, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213, «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 № 909 та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VІІІ, якими встановлено додаткові утримання з пенсій та обмеження у їх виплаті поширюються на дані правовідносини. В останнє судове засідання представник відповідача не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи у їх відсутності в якій в задоволенні позову просить відмовити з підстав наведених в запереченні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши та перевіривши надані суду докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач являється пенсіонером та одержує пенсію за вислугу років як колишній працівник органів прокуратури. Пенсію йому призначено 28.09.2012. Згідно перерахунку, проведеного 02.04.2014 року розмір пенсії становить 7794,02 гривень, а з урахуванням індексації - 7906 гривень.

На момент призначення та перерахунку пенсії жодних обов'язкових стягнень з неї та обмежень у її виплаті законодавством встановлено не було.

Пенсію у вказаному розмірі відповідач одержував до лютого місяця 2015 року, коли відповідачем розмір виплати пенсії було зменшено. У квітні 2015 року відповідачем повторно було зменшено розмір виплати призначеної пенсії, в результаті чого відповідач протягом 2015 та 2016 років отримує пенсію в розмірі 6214,19 грн.

На звернення 21.04 та 05.05.2015 року до відповідача про поновлення виплати йому пенсії у попередніх розмірах позивачу 28.04.2015 листом №11/Г-50 та 19.05.2015 листом №11/Г-62 було відмовлено в цьому.

З 01.02.1015 вступили в дію норми Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 за №71 згідно яких податок на доходи фізичних осіб справляється із суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку за місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року - у частині такого перевищення.

Згідно норм цього Закону, з 01.02.2015 року об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 Податкового Кодексу України, до яких належать суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку за місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року - у частині такого перевищення.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 №909 з 01.01.2016 продовжено справляння податку на доходи фізичних осіб та військового збору з пенсій.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213, яким внесено зміни до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та встановлено, що у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на інших посадах/роботах пенсії, призначені відповідно до цієї статті, розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VІІІ з 01.01.2016 продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам.

Як вбачається з листів від 28.04.2015 за №11/Г-50 та від 19.05.2015 за №11/Г-62 підставами для зменшення розміру виплати призначеної позивачу пенсії стали норми вказаних вище законодавчих актів.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, зміст суб'єктивного права особи, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Аналогічної правової позиції притримується Вищий адміністративний суд України при розгляді справ про подібні правовідносини.

Така позиція суду викладена, зокрема, в його ухвалах від 09 грудня 2014 у справі К/9991/41790/12, 10 лютого 2015 року у справі К/9991/58752/12 , 27 січня 2015 у справі К/800/46102/13 та від 27 січня 2015 у справі К/800/46102/13. Копії ухвал додаються до позову.

У пункті 5 Рішення Конституційного суду України від 13 травня 1997 року зазначено, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

В рішеннях Конституційного Суду України № 8-рп/99 від 06.07.1999 (у справі щодо права на пільги) та № 5-рп/2002 від 20.03.2002 (у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) вказано, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України, перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, поліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції. Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Виходячи із висловленого, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10.12.2013(справа №21-348а1), від 17.12.2013 (справа №21-445а13), від 06.10.2015 (провадження №127/11720/14-а).

У рішенні Конституційного Суду України №1-9/2015 від 13.05.2015 зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 1, частини перша, друга статті 8, частина друга статті 19 Конституції України). Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46 Конституції України). В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

У пункті 3.4 рішення Конституційного суду України № 4-рп/2007 від 18 червня 2007 року якого зазначено, що Конституція України не допускає будь-яких обмежень у правах громадян за ознаками майнового стану, зокрема в залежності від отримання працюючими пенсіонерами заробітної плати, а також те що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004).

У відповідності до ст.8 Основного Закону України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно норми ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що оскільки пенсію у відповідному розмірі позивачу було призначено до набрання чинності Законами України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 за №71, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213, «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 № 909 та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VІІІ, норми цих правових актів в частині додаткових утримань з пенсії відповідача та обмежень у її виплаті не можуть застосовуватися до даних правовідносин.

Положення цих Законів могли поширювати свою дію виключно на ті події, факти, які виникли після набрання чинності зазначеними нормативно-правовими актами, а отже, стосуються тих осіб, у яких право на призначення пенсії з'явилося після набрання згаданими актами чинності.

Крім того, згідно норм Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VІІІ з 01.01.2016, якими внесено зміни до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» виплата пенсії у розмірі 85% від призначеної проводиться лише за умови, що особа у певний період виконує роботу на інших посадах/роботах.

У відповідності до ст.4 Кодексу Законів про працю України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Стаття 3 цього нормативного акту встановлює, що Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст.2 КЗпПУ, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Отже, законодавець безумовно пов'язує роботу з укладенням трудового договору, а всі особи, які виконують таку роботу є працівниками.

Це підтверджується також і нормами Податкового Кодексу України.

Так, пункт 14.1.195. визначає, що працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

У відповідності до пункту 14.1.222. роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов'язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов'язки, передбачені законами.

Для цілей розділу IV цього Кодексу до роботодавця прирівнюються юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво), постійне представництво нерезидента або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) дохід за виконання роботи та/або надання послуги згідно із цивільно-правовим договором у разі, якщо буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими.

05.05.2014 позивач зареєстрований органом податкової служби як самозайнята особа, що здійснює адвокатську діяльність та внесений до реєстру страхувальників.

Згідно ст.14.1.226. Податкового Кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Отже сам факт взяття позивача на облік як самозайнятої особи, що провадить незалежну професійну діяльність, виключає можливість роботи як найманого працівника, тобто зайнятості на інших роботах, а також перебування у статусі фізичної особи-підприємця.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є обгрунтованим і таким, що підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 21, 22, 58 Конституції України, ст.2-4 КЗпП України, ст.ст. 163, 14.1.195, 14.1.222, 14.1.226 ПК України ст.ст. 4, 6, 14-19, 94, 160-163, 256, ч.2 ст.71 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 області до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Пенсійного Фонду України в м.Ужгороді Закарпатської області по зменшенню ОСОБА_1 розміру виплати пенсії з лютого та квітня місяця 2015 року, а також з січня 2016 року.

Зобов'язати Ужгородське об'єднане управління Пенсійного Фонду України Закарпатської області проводити виплату пенсії ОСОБА_1 повністю:

- з лютого 2015 року - без стягнення податків та обов'язкових відрахувань, встановлених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 за №71;

- з квітня 2015 року - без обмежень щодо розміру її виплати, встановлених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213;

- з січня 2016 року - без стягнення податків та обов'язкових відрахувань, встановлених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 № 909 та без обмежень щодо розміру її виплати, встановлених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VІІІ.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається паротягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Семерак І.О.