Справа № 825/990/16
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2016-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2016 року м. Київ 825/990/16

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панова Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Чернігівського окружного адміністративного суду

про зобовязання вчинити певні дії та стягнення заробітньої плати,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Чернігівського окружного адміністративного суду, в якому просить:

- зобовязати Чернігівський окружний адміністративний суд (вул. Київська, 23, м. Чернігів, 14000) здійснити перерахунок заробітної плати головному спеціалісту із забезпечення звязків з засобами масової інформації Чернігівського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 144 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-УІ «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ «Про прокуратуру»), а з 29 березня 2015 року по 31 грудня 2015 року - виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з абзацом другим частини першої статті 147 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІI «Про забезпечення права на справедливий суд») з урахуванням всіх її складових: премій, доплат, надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

- стягнути з Чернігівського окружного адміністративного суду (вул. Київська, 23, м. Чернігів, 14000, ) на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої заробітної плати з урахуванням всіх її складових: премій, доплат, надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, у розмірі 83 855,04 грн.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.05.2016 на підставі статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративну справу № 825/990/16 за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського окружного адміністративного суду про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення невиплаченої заробітної плати передано на розгляд Київському окружному адміністративному суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.06.2016 прийнято адміністративну справу до провадження та призначено до судового розгляду на 26.07.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є державним службовцем та працює з 12.03.2014 у Чернігівському окружному адміністративному суді на посаді головного спеціаліста із забезпечення звязків з засобами масової інформації. При цьому позивач зазначає, що у період з жовтня 2014 по вересень 2015 розмір його посадового окладу складав 1 218,00 грн., а з 09.09.2015 посадовий оклад виплачувався у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», чим були порушені його права у частині належної оплати праці, оскільки заробітна плата виплачувалась без дотримання чинного законодавства.

Так, позивач зазначає, що 14.10.2014 був прийнятий Закон України «Про прокуратуру», пунктом 5 Прикінцевих положень якого внесено зміни до частини 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та доповнено її абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Зазначені зміни набрали чинності 26.10.2014. Отже, з 26.10.2014 працівникам апаратів судів були встановлені посадові оклади у нових (підвищених) розмірах.

Крім того, 29.03.2015 набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції.

В той же час, в абзаці 2 частини 1 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в новій редакції закріплена аналогічна норма, що і в частини 1 статті 144 вказаного закону в попередній редакції.

Позивач вважає неправомірними дії відповідача щодо виплати йому заробітної плати не в повному обсязі без урахування збільшення з 26.10.2014 розміру посадового окладу працівника апарату суду.

Позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, однак у прохальній частині позовної заяви просив здійснювати розгляд справи за його відсутності за наявними у справі документами.

Представник відповідача в судове засідання не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмових заперечень проти позову до суду не надавав, в той же час, 21.06.2016 засобами поштового звязку до суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до моменту розгляду Верховним судом України справи з аналогічних правовідносин, а саме: справи № К/800/34717/15 (№ 820/4653/15) в якій Тереторіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області подано заяву про перегляд Верховним судом України судового рішення за позовом ОСОБА_2 до Тереторіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області про проведення перерахунку заробітної плати.

В задоволенні вказаного клопотання відповідача, суд відмовляє, оскільки станом на 26.07.2016 Верховним судом України вже розглянуто заяву Тереторіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 25 лютого 2016 у справі № К/800/34717/15 (№ 820/4653/15) та прийнято постанову від 13 липня 2016 року, якою заяву Державної судової адміністрації України задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 25 лютого 2016 року у частині визнання неправомірними дій територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_2 у проведенні перерахунку і виплати заробітної плати та зобов'язання територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області здійснити відповідний перерахунок і виплати скасувати, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 2 червня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2015 року у цій частині залишити в силі. У решті зазначене рішення суду касаційної інстанції залишити без змін.

Крім того, в даному клопотанні представник відповідача просив, розглядати справу без участі представника Чернігівського окружного адміністративного суду.

Відповідно до частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд вирішив розгляд даної справи здійснювати в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в межах строку розгляду адміністративних справ.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

З наданої до матеріалів справи копії трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що 12.03.2014 позивача прийнято на роботу до Чернігівського окружного адміністративного суду на посаду головного спеціаліста із забезпечення звязків з засобами масової інформації, де він і працює по час звернення з позовом до суду.

Також, судом встановлено, що позивач має 10 ранг державного службовця.

З наданої до матеріалів справи довідки № 29 про нараховану заробітну плату за період з 26.10.2014 по 31.12.2015 та розрахункових листів за 2015 рік по заробітній платі ОСОБА_1, судом встановлено, що посадовий оклад позивача протягом жовтня 2014 - серпня 2015 складав 1 218,00 грн., а з вересня 2015 року по грудень 2015 року - 2756,00 грн., виходячи з якого позивачу у спірний період нараховувалась заробітна плата, включаючи доплату за ранг та високі досягнення у праці, премії.

Позивач, не погодившись з розміром посадового окладу, за яким йому виплачувалась заробітна плата, за період з 26.10.2014 по 31.12.2015 року, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини 6 статті 96 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) посадові оклади службовцям установлює власник або уповноважений ним орган відповідно до посади і кваліфікації працівника. За результатами атестації власник або уповноважений ним орган має право змінювати посадові оклади службовцям у межах затверджених у встановленому порядку мінімальних і максимальних розмірів окладів на відповідній посаді.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів (стаття 98 КЗпП України).

Відтак, основною складовою заробітної плати позивача є оклад.

У статті 43 Конституції України, як Закону прямої дії, зокрема, зазначено: «Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується … Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом … Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом».

Умови розміру оплати праці суддів та державних службовців визначаються законом (частина 3 статті 8 Закону України «Про оплату праці»).

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань (частина 1 статті 13 Закону України «Про оплату праці»).

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (частина 2 статті 13 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено частиною 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (у редакції Закону від 07 липня 2010 року), розмір заробітної плати працівників апаратів судів їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

Відповідно до частини 5 статті 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону від 07 липня 2010 року) і часиною 6 статті 152 цього Закону (у редакції Закону від 12 лютого 2015 року) правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України «Про державну службу». Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Згідно з частиною 7 статті 33 Закону України № 3723-XII від 16 грудня 1993 року «Про державну службу» умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведених правових положень Кабінет Міністрів України затвердив Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату вищих спеціалізованих судів, Схему посадових окладів працівників і спеціалістів апарату апеляційних судів, Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих спеціалізованих судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додатки 44-47 до Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09 березня 2006 року).

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету» № 482 від 20 травня 2009 року встановлено, що у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати (у 2014 році і з 01.01.2015 - 1218 грн. 00 коп.).

Підпунктом 59 пункту 5 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року частину першу статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доповнено абзацом другим такого змісту: «При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців».

Абзацом 2 підпункту 1 і підпунктом 2 пункту 13 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» пункт 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділ XIII цього Закону, набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII офіційно опублікований в газеті «Голос України» 25 жовтня 2014 року.

Абзац 2 частини 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» був прийнятий після прийняття Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

З 01 січня 2015 року набрали чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, яким внесено зміни до Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 року № 2456-VI і Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року №80-VIII, якими встановлено, що норми і положення частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Проте, делеговане Кабінету Міністрів України з 01 січня 2015 року повноваження щодо визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів Уряд виконав лише у вересні 2015 року, прийнявши Постанову «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 02 вересня 2015 року № 644 (набрала чинності з 09 вересня 2015 року), якою внесено зміни у Постанову Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 шляхом затвердження нової схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів залежно від місячного посадового окладу (коефіцієнту від місячного посадового окладу) судді місцевого суду.

З 29 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції.

В абзаці 2 частини 1 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII закріплено аналогічну норму про те, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

02 березня 2015 року, тобто після прийняття Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» № 217-VIII. Підпунктом 12 пункту 1 Закону № 217-VIII з абзацу 3 пункту 9 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» було виключено посилання на частину 3 статті 69, статтю 129, частину 1 статтю 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», при цьому було збережене загальне посилання на положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Здійснивши такі зміни, законодавець фактично повторно прийняв абзац 3 пункту 9 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», яким Кабінету Міністрів України делеговано право визначати розмір посадових окладів працівників апаратів судів.

Абзац 2 частину 1 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виключено на підставі Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року, який набрав чинності з 01 травня 2016 року.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року розмір посадових окладів працівників апаратів судів визначався відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру», а з 29 березня 2015 року по 30 квітня 2016 року - відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

При цьому, Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не передбачали видатки на виконання приписів абзацу 2 частини 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про прокуратуру») та абзацу 2 частини 1 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

Відповідно до частини 4 статті 48 Бюджетного кодексу України зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються. Вимоги фізичних і юридичних осіб щодо відшкодування збитків та/або шкоди за зобов'язаннями, взятими розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), стягуються з осіб, винних у взятті таких зобов'язань, у судовому порядку.

Бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень (частина 6 статті 48 Бюджетного кодексу України).

Враховуючи наведене, оскільки з 26 жовтня 2014 року по 09 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першоїстатті 144 Закону № 2453-VI та частини першої статті 147 цього ж Закону у редакції з 28 березня 2015 року не передбачено, Чернігівський окружний адміністративний суд, як розпорядник державних коштів, не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України, в тому числі і позивачу.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права міститься і у постановах Верховного Суду України від 12 липня 2016 року (справа № 21-1726а16) та від 13 липня 2016 (справа № 21-1488а16).

Відповідно до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Щодо посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, а саме на справу «Кечко проти України» (від 8 листопада 2005 року, Заява № 63134/00), суд звертає увагу, що в своєму рішенні суд зауважив, що «…в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними» (п.23). «…органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань» (п.26).

В справі, що розглядається, судом встановлено, що відповідач здійснював нарахування заробітної плати позивача у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України, не з мотивів відсутності коштів, а у зв'язку з відповідним правовим врегулюванням, відповідно до якого повноваження щодо встановлення розміру виплат, передбачених частиною першою статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», передані Кабінету Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а отже виходячи з приписів чинного законодавства відповідач здійснював нарахування у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, вказаним рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України(конституційності) пункту 4 розділу VII розділу «Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статті 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

Наведене в сукупності свідчить, що відповідач не мав юридично обґрунтованих підстав нараховувати та виплачувати посадові оклади, у розмірах інших, ніж це передбачено нормами постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач не допустив порушень законодавства при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати за спірний період, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Оскільки спір вирішено на користь суб'єкта владних повноважень, а доказів понесення ним інших витрат, пов'язаних з розглядом справи суду не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69. 70, 71, 128, 158 - 163, 167 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову, - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.