Справа № 826/26253/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2016 року м. Київ справа № 826/26253/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві

про зобов'язання вчинити певні дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом про зобов'язання Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві, відповідач) зняти арешт, накладений постановою № 200/33 від 17.02.2006 та зняти заборону на нерухоме майно, що були накладені на квартиру ОСОБА_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що після смерті її чоловіка та з метою оформлення спадкового майна звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, де їй стало відомо, що на її власну квартиру накладено обтяження у вигляді арешту.

Арешт був накладений на підставі постанови Державної виконавчої служби Святошинського району м. Києва (в даний момент ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві) № 200/33 від 17.02.2006.

Звернувшись до ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві із заявою про зняття арешту з квартири, позивачу було повідомлено про те, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить три роки, а тому, надати інформацію стосовно запитуваних виконавчих проваджень неможливо, оскільки виконавчі провадження за вказаний період знищено у зв'язку із закінченням терміну зберігання, та рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту в порядку ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, позивач, якому належить спірна квартира, не має можливості розпоряджатись даною квартирою належним чином як того передбачає чинне законодавство України, оскільки остання знаходиться в обтяженні.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач своїми правами на подання заперечень проти адміністративного позову, пояснень, передбаченими статтею 49 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористався.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з неявкою в судове засідання 18.02.2016 представника відповідача, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення його представника, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2001, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27.03.2001 за реєстровим номером 1496 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 04.04.2001 і записаного у реєстрову книгу за реєстровим № 7972, належить квартира АДРЕСА_1.

Після укладення шлюбу з ОСОБА_3 14.09.2001, прізвище «ОСОБА_1» було змінено на прізвище «ОСОБА_1», про що свідчить запис в книзі реєстрації актів про одруження відділу реєстрації актів громадянського стану Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві за № 973 від 14.09.2001.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується відповідним актовим записом № 3656 від 25.02.2014, вчиненим Відділом реєстрації смерті у м. Києві.

В подальшому, позивачу після звернення до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори для оформлення спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_3, стало відомо про перебування спірної квартири під арештом.

Так, згідно даних Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів від 07.09.2015, номер витягу: 110519196, позивачу стало відомо, що невизначене майно, все майно за адресою: АДРЕСА_1, на підставі постанови Державної виконавчої служби Святошинського району м. Києва № 200/33 від 17.02.2006 перебуває під арештом, який зареєстровано реєстратором Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 02.03.2006 17:03:11 за № 2932249.

06 листопада 2015 року представник ОСОБА_1 звернувся до начальника відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві з заявою про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1.

У відповідь на вказану заяву ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві на адресу позивача було підготовлено листа від 20.11.2015, в якому повідомлялось про те, що відповідно до Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно арешт був накладений згідно постанови № 200/33 від 17.02.2006; на даний час на виконанні у ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_3 не перебувають; виконавче провадження відносно останнього перебувало на виконанні у відділі в 2006 році; строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить три роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік; виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню; механізм та порядок зняття арешту по виконавчим провадженням, які є знищеними, Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, не передбачено; порядок звільнення майна з-під арешту визначений Законом України «Про виконавче провадження»; особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Також вказаним листом позивача повідомлено, що на даний час ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві не має правових підстав для задоволення її заяви та рекомендовано звернутись до суду в порядку ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Необхідність в зобов'язанні відповідача зняти арешт, накладений постановою № 200/33 від 17.02.2006 та зняти заборону на нерухоме майно, що були накладені на спірну квартиру ОСОБА_1 обумовили позивача на звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані позивачем докази та пояснення його представника, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд погоджується з доводами ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV), Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5 (далі - Порядок № 2274/5), Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 05.07.1999 № 470/7 (далі - Інструкція № 470/7) та іншими нормативно-правовими актами.

Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд зазначає наступне.

За приписами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як встановлено під час розгляду справи та що підтверджується листом відповідача від 20.11.2015, виконавче провадження відносно ОСОБА_3 перебувало на виконанні у відділі в 2006 році та в даний момент є знищеним.

Згідно з п. 3.19 Інструкції № 470/7 (норми якої були чинними до 01.01.2009) строк зберігання переданих до архіву завершених виконавчих проваджень становить 3 роки.

Знищення виконавчих проваджень, які передано до архіву, здійснюється комісією один раз у півріччя, про що складається акт у двох примірниках за встановленою формою (п. 3.20 Інструкції № 470/7).

Відповідно до п. 9.9 Порядку № 2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік.

За приписами абзацу другого п. 9.10 Порядку № 2274/5, виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою.

Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802.

Втім, ні Законом України «Про виконавче провадження», ні Інструкцією з організації примусового виконання рішень не передбачено механізму та порядку зняття арешту по виконавчим провадженням, які є знищеними.

Разом з тим, Законом України «Про виконавче провадження» визначений механізм зняття арешту з майна в судовому порядку.

Так, за приписами ч. 1 ст. 60 Закону № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником спірної квартири, придбаної на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2001, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27.03.2001 за реєстровим номером 1496 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 04.04.2001, що записано в реєстрову книгу за реєстровим № 7972.

Відповідно до довідки № 10060 від 13.06.2014, виданої Комунальним підприємством «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» ЄРРЦ Філія № 803-804, ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 25.06.2009 до дня смерті - 19.02.2014, та знятий з реєстрації 25.03.2014.

Втім, наявність заборони відчуження вказаного вище нерухомого майна не дає можливості позивачу розпоряджатися спірною квартирою, що є порушенням ч. 1 ст. 317 ЦК України.

Так, статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності.

До змісту права власності входять права володіння, користування та розпоряджання майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Враховуючи те, що позивачу на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а наявність заборони її відчуження не відповідає змісту права власності, суд вважає за необхідне вирішити спір з урахуванням приписів ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» та зняти арешт, накладений постановою Державної виконавчої служби Святошинського району м. Києва № 200/33 від 17.02.2006, який зареєстровано Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 02.03.2006 за № 2932249.

Виходячи з системного аналізу встановлених обставин, матеріалів справи, приписів норм законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, та норм діючих, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і на підставі ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за необхідне адміністративний позов ОСОБА_1 повністю задовольнити.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, суд присуджує на користь позивача всі здійснені нею документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн. з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Зняти арешт з майна ОСОБА_1, яке належить їй на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27 березня 2001 року за реєстровим номером 1496 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить запис у реєстровій книзі за реєстровим № 7972 від 04 квітня 2001 року, а саме, з квартири № 14 (чотирнадцять), що складається з чотирьох жилих кімнат, загальною площею 60,80 (шістдесят цілих вісім десятих) метрів квадратних, в т.ч. житловою площею 41,70 (сорок одна ціла сім десятих) метрів квадратних, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, накладений постановою Державної виконавчої служби Святошинського району м. Києва № 200/33 від 17 лютого 2006 року, який зареєстровано Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 02 березня 2006 року за № 2932249.

3. Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко