Справа № 803/1243/16
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2016-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2016 року Справа № 803/1243/16

Волинський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Ковальчука В.Д.,

суддів Дмитрука В.В., Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання Ткачук І.І.,

за участю позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Чекулаєва С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Національного Банку України про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Національного банку України з уточненими позовними вимогами про поновлення його на посаді і стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано наступними обставинами.

З 13 лютого 1992 року позивач працював у Волинському обласному управлінні Національного банку України на посадах ревізора І категорії, провідного ревізора, головного ревізора, а наказом Національного банку України від 23 лютого 2012 року № 295-к переведений до центрального апарату Національного банку України на посаду головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту.

Наказом відповідача від 06 липня 2015 року № 3380-к "Про звільнення ОСОБА_2." позивача звільнено з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) з 10 липня 2015 року.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 25 січня 2016 року, залишеною без зміни ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2016 року, визнано протиправним і скасовано наказ Національного банку України від 06 липня 2015 року № 3380-к "Про звільнення ОСОБА_2.". Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 02 червня 2015 року. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 липня 2015 року по 25 грудня 2015 року включно в розмірі 67 084 грн. 32 коп.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді з 10 липня 2015 року звернуто до негайного виконання.

Судове рішення набрало законної сили 10 травня 2016 року.

Наказом Національного банку України від 12 березня 2016 року № 1188-к позивача поновлено на попередній роботі.

Однак, наказом Національного банку України від 19 липня 2016 року № 3137-к "Про звільнення ОСОБА_2." позивача звільнено із займаної посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 19 липня 2016 року у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає наказ про звільнення з роботи протиправним, а звільнення з роботи незаконним з наступних підстав.

Відповідно до правил статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Згідно із частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Проте, відповідачем при звільненні позивача не враховано стаж роботи позивача в Національному банку України більше 24 років, його високу кваліфікацію, що підтверджується встановленням високої надбавки за професійність до посадового окладу 30%.

Про наступне вивільнення позивача відповідач не попередив за 2 місяці. Підставою звільнення відповідач вважає попередження позивача від 31 березня 2015 року перед першим незаконним звільненням 10 липня 2015 року. З письмовим попередженням позивача не ознайомлено. Рішенням суду від 25 січня 2015 року встановлено незаконність звільнення відповідачем позивача з роботи 10 липня 2015 року на підставі письмового попередження про наступне звільнення від 31 березня 2015 року, тому посилання відповідача при повторному звільненні позивача з роботи на попередження про наступне звільнення від 31 березня 2015 року є протиправним.

Відповідачем 19 липня 2016 року запропоновано позивачу ніби-то вакантні посади: інспектора відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України та посаду прибиральника службових приміщень Комплексу харчування Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України, від яких позивач відмовився, оскільки посади не відповідають кваліфікації позивача. Разом з тим, на офіційному веб-сайті відповідача станом на 9 та 24 червня 2016 року була розміщена інформація про наявність вакантних посад: головного фахівця відділу аналізу фінансових інститутів Управління кредитних ризиків Департаменту управління ризиками, 14 липня 2016 року оголошувався конкурс на посади службовців у Департаменті статистики та звітності, які відповідачем позивачу не запропоновано.

Крім того, звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може мати місце у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Проте, жодної з цих підстав фактично не було. З часу першого незаконного звільнення позивача з роботи 10 липня 2015 року відповідачем прийнято на роботу ряд працівників, а на офіційному веб-сайті відповідача постійно розміщується інформація про наявність вакантних посад, про оголошення конкурсів на заміщення вакантних посад.

Посилаючись на такі обставини позивач вважає протиправним наказ Національного Банку України від 19 липня 2016 року № 3137-к "Про звільнення ОСОБА_2.", просив поновити його на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В письмових запереченнях проти адміністративного позову від 09 вересня 2016 року відповідач позовних вимог не визнав, просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на наступне.

З метою вдосконалення організаційної структури Національного банку України постановою Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 759 "Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України" виключено із структури центрального апарату Департамент аудиту із скороченням штату та чисельності працівників і створено Департамент внутрішнього аудиту.

У зв'язку із наведеним, ОСОБА_2 головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту звільнено із займаної посади з 19 липня 2016 року. При цьому, позивачу були запропоновані наявні вакантні посади інспектора відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України та посаду прибиральника службових приміщень Комплексу харчування Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України, від яких він відмовився. У зв'язку з тим, що позивач відмовився від запропонованих посад, його було звільнено з займаної посади. Повторне попередження про наступне вивільнення при звільненні позивача з роботи з 19 липня 2016 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України ОСОБА_2 не надавалось, оскільки були усунуті порушення правил вивільнення працівника, у зв'язку з якими працівника було поновлено на роботі. Представник відповідача вважає, що відбулося скорочення штату, а переважного права на працевлаштування на нову посаду ОСОБА_2 не має.

З наведених підстав відповідач просив в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В судовому засіданні позивач адміністративний позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача адміністративний позов не визнав з підстав, викладених у запереченні, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення.

Згідно із статтею 2 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до пунктів 1 і 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, даний спір є публічно-правовим, оскільки однією із сторін є суб'єкт владних повноважень - Національний банк України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 КАС України окружним адміністративним судам предметно підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Частиною першою статті 24 КАС України визначено, що адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Національного банку України, його посадової чи службової особи розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів.

Отже, дана адміністративна справа з урахуванням положень частини другої статті 19 КАС України підсудна Волинському окружному адміністративному суду і розглядається та вирішується колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При вирішенні спору судом наказ відповідача від 19 липня 2016 року про звільнення позивача з роботи, прийнятий відповідачем як суб'єктом владних повноважень, перевірявся на відповідність вимогам частини третьої статті 2 КАС України.

Згідно із частиною першою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд приходить до висновку, що відповідач не довів правомірності прийнятого наказу від 19 липня 2016 року про звільнення позивача з роботи, а тому з врахуванням положень статті 162 КАС України наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, будь-яка публічна служба є державною службою.

Згідно з частиною другою статті 9 "Особливості правового регулювання статусу державних службовців державних органів та їх апарату" Закону України "Про державну службу" регулювання правового становища державних службовців, що працюють в органах прокуратури, апаратах судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ, Національного антикорупційного бюро України та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 64 Закону України "Про Національний банк України" умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов'язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України "Про державну службу". Службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу", якщо цей Закон не встановлює іншого.

Частиною першою статті 30 Закону України "Про державну службу" встановлено, що підставами припинення державної служби є загальні підстави, передбачені Кодексом законів про працю України, і підстави, визначені даним Законом.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, к яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судовим рішенням від 25 січня 2016 року в справі № 803/3470/15 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національного Банку України про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення премії, яке набрало законної сили 10 травня 2016 року, встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 13 лютого 1992 року працював у Волинському обласному управлінні Національного банку України на посадах ревізора І категорії ревізійного відділу, провідного ревізора, головного ревізора. Згодом, наказом Національного банку України №295-к від 23 лютого 2012 року позивача було переведено на посаду головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту.

При переведенні на роботу в центральний апарат банку позивачу наказом відповідача від 04 березня 2002 року №23-к з 17 лютого 2003 року присвоєно дев'ятий ранг державного службовця, пізніше наказами відповідача від 18 вересня 2003 року №1197-к - присвоєно сьомий ранг, від 10 жовтня 2005 року №1663-к - присвоєно шостий ранг, від 01 жовтня 2007 року №1313-к - п'ятий ранг державного службовця.

31 березня 2015 року відповідач попередив позивача про скорочення посади і наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників) не раніше ніж через два місяці, що стверджується поясненнями осіб, які беруть участь у справі, письмовим попередженням, актом відповідача про відмову позивача від підпису на письмовому попередженні від 31 березня 2015 року. При цьому із вказаних доказів встановлено, що інша робота позивачу не пропонувалася.

Наказом відповідача від 06 липня 2015 року №3380-к "Про звільнення ОСОБА_2" позивача звільнено з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) з 10 липня 2015 року. Як підставу звільнення в наказі вказано: попередження про звільнення від 31 березня 2015 року, акт від 31 березня 2015 року, заява ОСОБА_2 від 26 червня 2015 року, постанову Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 759 "Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України", наказ Національного банку України від 15 грудня 2014 року № 2536-к "Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України". Наказ про звільнення підписаний не Головою Національного банку України, а директором Департаменту персоналу відповідно до пункту 4 наказу Національного банку України від 30 грудня 2014 року № 214-од "Про розподіл функціональних обов'язків між Головою Національного банку України, його першим заступником, заступниками та окремими структурними підрозділами центрального апарату Національного банку України" та Додатку до наказу.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 25 січня 2016 року, залишеною без зміни ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2016 року, визнано протиправним і скасовано наказ Національного банку України від 06 липня 2015 року № 3380-к "Про звільнення ОСОБА_2.". Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 02 червня 2015 року. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 липня 2015 року по 25 грудня 2015 року включно в розмірі 67 084 грн. 32 коп.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді з 10 липня 2015 року звернуто до негайного виконання.

Судове рішення набрало законної сили 10 травня 2016 року.

Наказом Національного банку України від 12 березня 2016 року № 1188-к позивача поновлено на попередній роботі.

Наказом відповідача від 06 липня 2015 року № 3380-к "Про звільнення ОСОБА_2." позивача звільнено з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) з 10 липня 2015 року.

Як підстави звільнення в наказі назначені: попередження про звільнення від 31 березня 2015 року, постанова Правління Національного банку України від 01 грудня 2015 року № 759 "Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України", наказ Національного банку України від 15 грудня 2014 року № 2536-к "Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України".

Звільнення позивача з роботи суд вважає незаконним з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 2, частини другої статті 4 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Національний банк є юридичною особою, має відокремлене майно, що є об'єктом права державної власності і закріплено за ним на праві господарського відання.

Згідно з частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Судовим рішенням у справі № 803/3470/15 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національного Банку України про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення премії, яке набрало законної сили 10 травня 2016, встановлено, що відповідач протягом 2014 - 2015 років проводив зміни в організації виробництва і праці.

Так, наказами Національного банку України 09 вересня 2014 року № 1634-к "Про скорочення вакантних посад у підрозділах Національного банку України та від 24 жовтня 2014 року № 1854-к "Про внесення змін до наказу Національного банку України від 09 вересня 2014 року № 1634-к" передбачено скоротити відповідно до законодавства України всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів Національного банку України станом на 10 вересня 2014 року, та ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку.

Постановою Правління Національного банку України від 22 серпня 2014 року № 523 затверджено Стратегічну програму реформування банківської системи та реорганізації Національного банку України .

Пунктом 6 постанови Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 694 "Про внесення змін до організаційної структури Національного банку України" передбачено до 01 грудня 2014 року подати на розгляд Правління проект постанови про реорганізацію структури Національного банку України .

Постановою Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 759 "Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України" з метою вдосконалення організаційної структури центрального апарату Національного банку України та на виконання пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 694 "Про внесення змін до організаційної структури Національного банку України" були внесені зміни до структури центрального апарату Національного банку України, зокрема, виключено із структури Департамент аудиту із скороченням штату та чисельності працівників та створено Департамент внутрішнього аудиту; передано з 01 грудня 2014 року до Департаменту внутрішнього аудиту всі функції, що виконував Департамент аудиту; установлено, що працівники Департаменту аудиту забезпечують виконання повноважень та посадових обов'язків до завершення процедури скорочення штату або переведення на інші посади. Затверджено структуру Департаменту внутрішнього аудиту з 01 грудня 2014 року і з 01 червня 2015 року; затверджено граничну чисельність працівників Департаменту внутрішнього аудиту. Зобов'язано Департамент персоналу унести відповідні зміни до штатного розпису центрального апарату Національного банку України в установленому порядку; підготувати проект наказу про скорочення штату працівників Департаменту аудиту; після затвердження відповідних змін до штатного розпису центрального апарату Національного банку України попередити працівників, які підлягають вивільненню, відповідно до вимог законодавства України про працю .

Наказом Національного банку України від 15 грудня 2014 року № 2536-к "Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України" відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40, статей 43, 49-2, 49-4 КЗпП України скорочено штат і чисельність працівників, в тому числі Департаменту аудиту. Зобов'язано директора Департаменту персоналу попередити працівників, які підлягають вивільненню, про їх скорочення і вжити інших організаційних заходів відповідно до вимог законодавства України ( справа № 803/3470/15).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Проте, відповідно до частини третьої статті 36 КЗпП України, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", навіть у разі зміни власника підприємства (установи, організації), чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Однак, відповідач не надав доказів, що відбулося фактичне скорочення чисельності або штату працівників.

Так, із структури центрального апарату Національного банку виключено Департамент аудиту та створено Департамент внутрішнього аудиту; передано з 01 грудня 2014 року до Департаменту внутрішнього аудиту всі функції, що виконував Департамент аудиту .

Затверджена постановою Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 759 "Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України" гранична чисельність працівників Департаменту внутрішнього аудиту становить з 01 грудня 2014 року 80, а з 01 червня 2015 року - 60.

В штатному розписі Департаменту аудиту станом на 31 березня 2015 року (попередження позивача про наступне вивільнення) передбачено 35 штатних одиниць, в тому числі в управлінні аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів - 31, у відділі аудиту територіальних управлінь північного регіону - 5 штатних одиниць, а станом на 02 червня 2015 року (звільнення позивача з роботи) - 12 штатних одиниць. В штатному розписі Департаменту внутрішнього аудиту станом на 31 березня і на 02 червня 2015 року передбачено 80 штатних одиниць.

Отже, фактично змінилася організаційна структура відповідача, оскільки його структурний підрозділ Департамент аудиту перетворено на Департамент внутрішнього аудиту, якому передано всі функції Департаменту аудиту. Проте, відповідач не надав доказів, що зміни в структурі призвели до зменшення чисельності працівників та посад.

Крім того, згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року № 6-491цс15.

Судовим рішенням у справі № 803/3470/15 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національного Банку України про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке набрало законної сили 10 травня 2016 року, також встановлено, що зміни в організації виробництва і праці у відповідача мали місце і позивача про наступне вивільнення попереджено відповідачем за два місяці до звільнення з роботи. Проте, власником - відповідачем Національним банком України не надано доказів фактичного скорочення штату або чисельності працівників та не додержано інших норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Судом встановлено з позовної заяви (а.с. 3), з письмових заперечень відповідача проти позову (а.с.61 - 64), з письмового попередження позивача про наступне вивільнення від 31 березня 2015 року "Доповнення про попередження про звільнення" (а.с. 11), що відповідачем 19 липня 2016 року запропонована інша робота позивачу при повторному звільненні його у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників, а саме: прибиральник службових приміщень та інспектора відділу. Від переведення на запропоновані посади позивач відмовився.

Суд не вважає, що відповідач належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, запропонувавши йому роботу прибиральника службових приміщень та інспектора відділу, оскільки запропоновано лише іншу вакантну роботу, яку позивач може виконувати, але не запропоновано вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, хоча, як встановлено судом із наданих позивачем роздруківок з офіційного інтернет-представництва Національного банку України (а.с.14 - 19), у відповідача станом на 09 червня 2016 року, 24 червня 2016 року та 14 липня 2016 року були наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача; відповідачем оголошувалися конкурси на зайняття вакантних посад державних службовців.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про державну службу" прийняття на державну службу здійснюється на конкурсній основі. Однак, згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, переведення позивача на іншу роботу при звільненні з роботи у зв'язку із скороченням штату і чисельності працівників може здійснюватися без конкурсного відбору. Крім того, відповідно до пункту 5 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15 лютого 2002 року № 169, переведення на рівнозначну або нижчу посаду в одному державному органі, а також просування по службі державних службовців, які зараховані до кадрового резерву чи успішно пройшли стажування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, може здійснюватися без конкурсного відбору.

Проте, відповідач не надав доказів, чи були на той час у банку наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача, які можна було запропонувати позивачу, що є обов'язком роботодавця відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України.

Також відповідно до частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Тому безпідставними є посилання відповідача на те, що правила статті 42 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці не поширюються на випадки працевлаштування вивільнюваних працівників на вакантні посади, оскільки йдеться не про переважне право на залишення на роботі, а про переважне право на працевлаштування на новій посаді.

Не ґрунтуються на вимогах закону твердження відповідача в письмових запереченнях проти адміністративного позову від 14 березня 2016 року (а.с.61-64) про те, що при повторному звільненні позивача з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не вимагається повторне попередження про наступне вивільнення, оскільки були усунуті порушення правил вивільнення працівника, у зв'язку з якими працівника було поновлено на роботі.

Судом встановлено, що 19 липня 2016 року відповідачем запропоновано позивачу переведення на вакантні посади: прибиральник службових приміщень та інспектора відділу і в цей же день наказом №3137 від 19.07.2016 року його було звільнено у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників.

Отже, при повторному звільненні позивача з роботи 19 липня 2016 року про наступне вивільнення позивача персонально не попереджено не пізніше ніж за два місяці з одночасним пропонуванням іншої роботи всупереч вимогам частин першої, другої і третьої статті 49-2 КЗпП України.

Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням вимог Кодексу законів про працю України.

При цьому те, що зміни в організації виробництва і праці у відповідача мали місце, проте, відповідачем Національним банком України не надано доказів фактичного скорочення штату або чисельності працівників встановлено судовим рішенням від 25 січня 2016 року у справі № 803/3470/15 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національного Банку України про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке набрало законної сили 10 травня 2016 року (а.с. 55-60).

За таких обставин наказ від 19 липня 2016 року № 3137-к "Про звільнення ОСОБА_2." є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до частин першої і другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, оскільки звільнення позивача відбулося із порушенням визначеного законом порядку, він підлягає поновленню на роботі з дня звільнення - з 19 липня 2016 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає 390,09 грн. (15603,99 грн. : 40 робочих днів = 390,09 грн.).

Час вимушеного прогулу позивача становить з 19 липня 2016 року по день постановлення судом рішення 09 вересня 2016 року включно 37 робочих днів.

Втрачений заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 14433,33 грн. (390,09грн. х 37 робочих днів = 14 433, 33 грн.).

Таким чином позивач підлягає поновленню на роботі з дня незаконного звільнення з 19 липня 2016 року , а з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 14 433, 33 грн. втраченого заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно із пунктами 2 і 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому слід звернути до негайного виконання постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 7801,80 грн.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162, 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Поновити ОСОБА_2 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 19 липня 2016 року.

Стягнути з Національного банку України в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 14333,33 грн. (чотирнадцять тисяч триста тридцять три) грн. 33 коп.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 19 липня 2016 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць в розмірі 7 801 (сім тисяч вісімсот одна) грн. 80 коп. звернути до негайного виконання

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі 14 вересня 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий В.Д. Ковальчук

Судді В.В. Дмитрук

А.Я. Ксензюк