Справа № 804/4447/16
Суддя: Ляшко Олег Борисович
Дата ухвалення: 2016-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2016 р. Справа № 804/4447/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючий суддя Ляшко О.Б.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни, третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -
Гр. ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни, третя особа: ОСОБА_3, в якому просить суд:
- зобов'язати відповідача скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.
Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили адміністративний позов задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з'явився подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та заперечення, в якому зазначив, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити, оскільки на час розгляду справи відсутній предмет спору. Вказав на те, що через накладені арешти на спірне майно, проведення будь-яких реєстраційних дій щодо майна - квартири АДРЕСА_1, буде можливо тільки, після скасування всіх обтяжень про які відомо позивачеві. На думку відповідача, позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, а звернення до адміністративного суду є передчасним. Також, відповідач звернув увагу суду на те, що судового рішення яким договір купівлі-продажу квартири від 07.02.14р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було визнано недійсним відсутній, а стосовно вироків у кримінальних справах зазначив, що обставини встановлені зазначеними вироками мають преюдиційне значення лише щодо вказаних у вироку осіб. Тобто, для ОСОБА_4 та ОСОБА_5 які не є учасниками судового розгляду по справі №804/4447/16 за позовом ОСОБА_1, за таких обставин посилатись на них під час розгляду адміністративного позову є недоречним.
Третя особа, в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду адміністративної справи повідомлена належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи.
Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З урахуванням приписів ст.128 КАС України, судом на місці ухвалено щодо здійснення подальшого розгляду адміністративної справи на підставі наявних у ній доказів, в порядку письмового провадження.
Суд, розглянувши подані документи, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, при розгляді справи вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
01.02.13р. між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено нотаріально 01.02.13р. приватним нотаріусом ДМНО Анісімовим В.Є та зареєстровано в реєстрі за №237 за умовами якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1.
Відповідно до п.6 вище зазначеного договору позивач набуває права власності на квартиру АДРЕСА_1 з моменту нотаріального посвідчення договору.
Таким чином, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1.
При цьому, ОСОБА_5, на підставі незаконних правовстановлюючих документів на вказану квартиру, а саме: свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_5 від 12.11.1992р., довідки з КП «БТІ» від 18.11.13р., виданої на ім'я ОСОБА_5 та довідки КП «ЖЕП №53» №117 від 18.11.13р., протиправно набув права власності на чуже майно шляхом обману, даний факт підтверджується вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.05.15р. (провадження №1кп/0202/39/2015).
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.05.15р. (провадження №1кп/0202/39/2015) гр.ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.3 ст.190 КК України, а саме: шахрайство та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки. Вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.06.16р. вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.05.15р. скасовано в частині призначеного ОСОБА_5 покарання та ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_5 за ч.3 ст. 190 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту його затримання.
В подальшому ОСОБА_5 видав довіреність на право продажу зазначеної квартири ОСОБА_8, внаслідок чого, останній уклав правочин із ОСОБА_4
Так, 20.11.13р. на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом, гр. ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1. Гр. ОСОБА_4 була обізнана, що квартира придбана на підставі підроблених документів, тобто злочинним шляхом. З ціллю збуту майна одержаного злочинним шляхом - квартири АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_4 уклала договір купівлі - продажу вказаної квартири №313 від 07.02.14р., відповідно до якого продала квартиру ОСОБА_3, зазначені факти підтверджуються вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.15р. (провадження №1 кп/0202/87/2015).
Відповідно до вирока Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.15р. гр. ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.198 КК України, а саме: придбання або збут майна, завідомо здобутого злочинним шляхом та призначено їй покарання у виді арешту строком на чотири місяці.
Позивач вважає, що правочин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є нікчемним в силу приписів ст.228 ЦК України, в зв'язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом про скасування рішення державного реєстратора №10740478 від 07.02.14р. прийняте на підставі такого правочину та відновлення свого права власності на квартиру АДРЕСА_1.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, слід зазначити наступне.
Правові, економічні організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон).
Відповідно до ч.5 ст.3 Закону державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.
Згідно зі ст.9 Закону державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України; у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.
Приписами ч.1 ст.9 Закону визначено, що повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси.
За змістом ч.2 ст.9 Закону нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 ч.2 ст.9 цього Закону (п.4) ст.9 - веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; п.6) ст.9 - видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону).
Наведеним приписам відповідають положення ч.1 ст.16 Закону, відповідно до яких заява про державну реєстрацію прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подається нотаріусу, який вчиняє таку дію.
Згідно зі ст.15 Закону, яка визначає порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.
Відповідно до положень ст.4, 8, п. 2, 8 ч. 2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, речове право на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації органом державної реєстрації, який проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.
Відповідно до ч.2 ст.26 Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Таким чином, в разі встановлення судом факту нікчемності договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, повинно мати наслідком і скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису за номером 4603626 про реєстрацію зазначеного договору купівлі-продажу та скасування рішення №10740478 від 07.02.14р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».
Оскільки в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на нікчемність правочину, а саме: договору купівлі-продажу №313 від 07.02.14р., суд дає наступну оцінку таким аргументам.
Головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом.
Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Отже, коли щодо конституційних прав і свобод людини і громадянина йдеться про порушення взагалі, то стосовно майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади характер правочину конкретизовано: тут ідеться про антисоціальність знищення, пошкодження майна або незаконне заволодіння ним.
Ст. 228 ЦК безпосередньо не вказує на вину як кваліфікуючу ознаку такого правочину. Проте з формулювання, яке вона містить: «правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення...» можна зробити висновок, що провина має враховуватися.
З аналізу наведеної статті, видно, що у складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.
Мета фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю, має бути доведена. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину.
Враховуючи вище наведене, договір купівлі-продажу від 07.02.14р., серія та номер: 313 є нікчемним, оскільки укладений ОСОБА_4 з метою збуту майна позивача, яким остання незаконно заволоділа, а ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.198 КК України та призначено їй покарання, що підтверджується вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.15р. № 1-кп/0202/87/2015.
Крім того, вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.15р. встановлений факт, що з ціллю збуту майна, одержаного злочинним шляхом - квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 виставила квартиру на продаж та 07.02.14р. в приміщенні нотаріальної контори, що знаходиться по вул. К.Маркса 46 «а» в м.Дніпропетровську уклала договір купівлі-продажу вказаної квартири, відповідно до якого продала квартиру ОСОБА_3
Згідно з ч.2 ст. 228, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, тобто недійсним унаслідок безпосередньої вказівки закону і незалежно від наявності позову з боку його учасників чи інших осіб.
За таких обставин, рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Вдовіної Ліани Леонідівни Дніпропетровського міського нотаріального округу від 07.02.14р. №10740478 прийнято на підставі недійсного договору купівлі-продажу від 07.02.14р., який не має юридичних наслідків, в зв'язку з чим таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Суд критично ставиться до твердження відповідача, стосовного того, що обставини встановлені вироками Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, мають перюдиційне значення лише щодо вказаних у вироку осіб. Тобто, для ОСОБА_4 та ОСОБА_5 які не є учасниками судового розгляду по справі №804/4447/16 за позовом ОСОБА_1, а тому, на думку відповідача, посилатись на них під час розгляду даного адміністративного позову є недоречним, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 4 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими на всій території України.
Згідно з ч.4 ст.72 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.
Отже, вирок суду у кримінальній справі, що набрав законної сили, є обов'язковими для суду, який розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
З урахуванням викладеного, зважаючи на приписи ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що обставини, встановлені судовим рішенням в кримінальній справі, що набрало законної сили, не потрібно доводити в даній справі, оскільки вироки Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.05.15р. та від 12.03.15р. мають преюдиціальне значення. Наділення преюдиціальною силою судового рішення засновано на презумпції істинності судового рішення, що набрало законної сили. Законна сила судового рішення забезпечує дію преюдиції.
В силу преюдиції встановлені судовим рішенням факти та правовідносини мають сприйматися як безспірні, до того часу, доки рішення суду не буде скасоване у передбаченому законом порядку, доки факти та правовідносини не будуть визнані такими, що не відповідають дійсності. За визначених умов, обставини, встановлені в судових рішеннях Індустріального районного суду м. Дніпропетровська не належить доказувати. Обставини вважаються встановленими в іншому судовому рішенні, якщо про це зазначено у мотивувальній чи резолютивній частинах цього рішення.
Отже, судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнані винними у вчиненні кримінальних правопорушень, злочинні дії даних осіб спричинили цивільно-правові наслідки, які стали підставою для винесення державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Вдовіною Ліаною Леонідівною Дніпропетровського міського нотаріального округу рішення №10740478 від 07.02.14р. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3, правомірність рішення приватного нотаріуса є предметом розгляду в даній справі.
Вищевикладене, спростовує твердження відповідача, що вироки Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, мають преюдиційне значення лише щодо вказаних у вироку осіб - ОСОБА_5 та ОСОБА_4
Що стосується позовних вимог, про зобов'язання відповідача скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, то необхідно вказати на таке.
Для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком (п. 2.1 Порядку № 3502/5).
Для внесення змін до записів Державного реєстру прав у зв'язку зі зміною відомостей про нерухоме майно, право власності та суб'єкта (суб'єктів) цього права, інші речові права та суб'єкта (суб'єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб'єкта (суб'єктів) цих прав, що містяться у Державному реєстрі прав, які не пов'язані з проведенням державної реєстрації прав, заявник подає документ, що є підставою для зміни відомостей, копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу, та документ про внесення плати за внесення змін до запису Державного реєстру прав (п. 2.5 Порядку №3502/5).
Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу (п. 2.6 Порядку №3502/5).
З аналізу викладених положень вбачається, що підставою для скасування відповідних записів Державного реєстру прав є рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили.
Відтак, у разі набрання даним рішенням законної сили та надання останнього до державного реєстратора, відповідне судове рішення є підставою для скасування певного запису.
З огляду на викладене, позовна вимога щодо скасування судом вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності: 4603626 від 07.02.2014, не може бути задоволена, оскільки рішення суду, яким скасовано рішення відповідача про державну реєстрацію прав є самостійною підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру про скасування спірного рішення та достатнім способом захисту порушених прав позивача. Вимога про скасування запису про право власності є передчасною, оскільки заявлена до набрання рішенням у даній справі законної сили, що виключає можливість застосування наведеного пунктом 41 Порядку № 1141.
Також, суд вважає за необхідне роз'яснити, що на даний момент зокрема Законом України №834-VІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» запроваджено децентралізацію повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що спрямовано на спрощення цієї процедури та врегулювання процедурних питань, пов'язаних з проведенням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Суд вважає безпідставним посилання приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни, як на обставину для обґрунтування заперечень на те, що проведення будь-яких реєстраційних дій щодо спірного майна буде можливе після скасування всіх обтяжень, з огляду на наступне.
Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України (частина 13 статті 15 Закону № 1952).
Кабінет Міністрів України постановою від 17 жовтня 2013 року № 868 затвердив Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (чинний на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок), який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком (пункти 8, 13 Порядку реєстрації).
Пунктом 15 Порядку реєстрації передбачено, що під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо наявності обтяжень на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону.
Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для такої відмови, що визначені Законом № 1952 (пункт 28 Порядку реєстрації).
Згідно із пунктом 94 Порядку, під час проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор використовує дані Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна для цілей справляння адміністративного збору та/або перенесення відомостей із зазначених реєстрів до Державного реєстру прав.
Державний реєстратор встановлює наявність (відсутність) записів про:
- державну реєстрацію права власності або іншого речового права на нерухоме майно у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - під час проведення вперше державної реєстрації права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі прав;
- обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі іпотек - під час проведення вперше державної реєстрації права власності на нерухоме майно або іпотеки у Державному реєстрі прав;
- обтяження речових прав на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - під час проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;
- обтяження податковою заставою речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, порядок доступу до якого встановлює Мін'юст, - під час проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав..
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 19 травня 2015 року у справі № 21-121а15, наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.
Як встановлено судом та підтверджено з наявної у матеріалах справи інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, остання містить запис про обтяження № 6036498 від 17.06.14р., вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава виникнення обтяження: ухвала Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26.05.14р. та запис про обтяження №12392869 від 07.12.15р., вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава виникнення обтяження: постанова Індустріального відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.12.15р. ВП № 49565448.
При цьому, позивач із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права приватної власності на квартиру №17, розташовану за адресою: по вул. Усенко, 7 в м.Дніпропетровську до відповідача не звертався, а питання реєстрації права власності за гр. ОСОБА_1 на зазначену вище квартиру не є предметом даного адміністративного позову.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Всупереч наведеним вимогам відповідачі як суб'єкти владних повноважень не надав суду доказів в обґрунтування обставин викладених в запереченнях, і не довів правомірності винесення ним спірного рішення.
Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Беручи до уваги положення статті 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Тому, згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір в розмірі 275 (двісті сімдесят п'ять ) грн. 60 коп. присуджується на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань з Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни.
Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни, третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни за рахунок її бюджетних асигнувань на користь гр. ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 275 (двісті сімдесят п'ять ) грн. 60 коп.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпропетровського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Б. Ляшко