Справа № 2-а-2/12
Суддя: Шевченко І. І.
Дата ухвалення: 2012-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Кагарлицький районний суд Київської області
Справа №2-а-2/12
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2012 року Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді - Шевченко І.І.

при секретарі Губенко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлик справу за позовом Кагарлицького міжрайонного прокурора до Кагарлицької міської ради, третя особа: ТОВ «Кагарлицький Райагробуд» про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 91 від 23.04.2008 року «Про дозвіл на оформлення права власності» та рішення виконавчого комітету № 182 від 10.09.2008 року «Про розгляд протесту Кагарлицького міжрайонного прокурора», -

в с т а н о в и в:

прокурор просить суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради №91 від 23.04.08 «Про дозвіл на оформлення права власності»; визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету №182 від 10.09.08 «Про розгляд протесту Кагарлицького міжрайонного», посилаючись на те, що 23 квітня 2008 року виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради прийнято рішення № 91 «Про дозвіл на оформлення права власності», відповідно до якого надано дозвіл Товариству з обмеженою відповідальністю «Кагарлицький райагробуд» на оформлення права власності на цілісний майновий комплекс будівель і споруд, що знаходяться в м. Кагарлик по вул. 1 - го Травня, відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів міських рад належить облік та реєстрація відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

При прийнятті рішення Виконавчий комітет Кагарлицької міської ради керувався Тимчасовим положенням «Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», що затверджене наказом Міністерства юстиції України за №7/5 від 07.02.2002 р.

Згідно п. п. а) п. 6.1. Тимчасового положення, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування: юридичним особам у разі внесення до статутного фонду об'єктів нерухомого майна їх засновниками; фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) підприємства, об'єднання, організації отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно підприємства, об'єднання, організації, що ліквідовується; фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об'єкти нерухомого майна, крім правовстановлюючих документів, передбачених у додатку 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Виходячи з п. 6.1. Тимчасового положення, для оформлення права власності на нерухоме майно фізична або юридична особа повинна надати о панам державної влади або місцевого самоврядування документи, які підтверджують право власності на об'єкти нерухомого майна.

Виконавчий комітет не мав права приймати рішення про оформлення прала власності TOB «Кагарлицький райагробуд» на цілісний майновий комплекс. як внесок його учасників до статутного фонду товариства, оскільки зазначене майно та взагалі будь-яке майно учасниками TOB «Кагарлицький айагробуд» до статутного фонду не вносилось.

Також право власності не могло бути оформлено на підставі документів, які підтверджують право власності, оскільки TOB «Кагарлицький райагробуд» під час звернення до Кагарлицької міської ради із листом №63 від 16,04.2008 р. не надало жодних документі, які б підтверджували право власності на цілісний майновий комплекс. Надані TOB «Кагарлицький райагробуд» акти визначення технічного стану приміщень, затвердженні Кагарлицькою районною державною адміністрацією не є документами, які б підтверджували право власності на нерухоме майно.

Те, що до цілісний майновий комплекс, право власності на який просило визнати TOB «Райагробуд», знаходиться на його балансі також не підтверджує його право власності, про що зазначено в роз'ясненні Вищого Арбутражного суду України №02-5/225 від 02.04.94 «Про деякі питання практики вирішення оправ, пов'язаних з судовим захистом права державної власності», п. 7 якого вказує на те, що вирішуючи спори, пов'язані з визнанням права власності, слід виходити з того, що знаходження на балансі майна ще не є безспірною ознакою його права власності.

Таким чином, рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 91 «Про дозвіл на оформлення права власності» від 23.04.08 про надання дозволу TOB «Кагарлицький райагробуд» на оформлення права власності на цілісний майновий комплекс будівель і споруд, що знаходяться в м. Кагарлику по вул. 1-го Травня, є неправомірним.

У зв'язку з цим Кагарлицьким міжрайонним прокурором 27.08.08 принесено протест на рішення виконавчого комітету № 91 «Про дозвіл на оформлення права власності» від 23 квітня 2008 року.

10 вересня 2008 року виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради розглянуто протест Кагарлицького міжрайонного прокурора від 27.08.08. за результатами розгляду протесту прийнято рішення про відмову у задоволенні протесту.

Відповідно до ч. 4 ст. 21 Закону України «Про прокуратуру» у разі відхилення протесту або ухилення від його розгляду прокурор може звернутися із заявою до суду про визнання акта незаконним. Заяву до суду може бути подано протягом п'ятнадцяти днів з моменту одержання повідомлення про відхилення протесту або закінчення передбаченого законом строку для його розгляду. Подача такої заяви зупиняє дію правового акта.

Представник відповідача в судовому засіданні посилається на необґрунтованість позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні. Крім того, вважає звернути суд увагу на те на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до якого орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В абзаці 5 п. 5 вказаного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, тому вважає, що вимоги позивача є необгрунтованими.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

При виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право опротестувати акти Прем'єр-міністра України, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, виконавчих органів місцевих Рад, підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, а також рішення і дії посадових осіб (ч. 2 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про прокуратуру», протест на акт, що суперечить закону, приноситься прокурором, його заступником до органу, який його видав, або до вищестоящого органу. У такому ж порядку приноситься протест на незаконні рішення чи дії посадової особи. У протесті прокурор ставить питання про скасування акта або приведення його у відповідність з законом, а також припинення незаконної дії посадової особи, поновлення порушеного права.

Згідно із ч. 4 ст. 21 Закону України «Про прокуратуру», у разі відхилення протесту або ухилення від його розгляду прокурор може звернутися з заявою до суду про визнання акта незаконним. Заяву до суду може бути подано протягом п'ятнадцяти днів з моменту одержання повідомлення про відхилення протесту або закінчення передбаченого законом строку для його розгляду. Подача такої заяви зупиняє дію правового акта.

П.1 ст. 328 ЦКУ визначено, що право власності набувається на підставах, шо не заборонені законом, зокрема із правочинів.

ТОВ «Кагарлицький райагробуд» надало виконкому копії статуту зареєстрованого Кагарлицькою РДА 29 жовтня 2008 року та передавальний акт передачі активів та пасивів балансу КРКМБО „Райагробуд" товариства з обмеженою відповідальністю в процесі перетворення, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_1 26 жовтня 2007 року.

В Статуті ТОВ «Кагарлицький райагробуд» зазначено, що новостворене товариство є правонаступником КРКДМБО ,,Райагробуд", що відповідає вимогам ст. 108 ЦКУ, тому виконком, відповідно до абзацу шостого частини а, пункту 6.1. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності не нерухоме майно, оформив та видав TOB „Кагарлицький Райагробуд" свідоцтво на право власності на майновий комплекс будівель і споруд по вул. 1 Травня, 6.

Відповідно до частини 1 статті 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Правовідносини, повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регламентовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Обтяження таких прав здійснюється шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст.2 визначеного Закону).

В розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно земельні ділянки, а також обєкти розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення (ст. 2 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 3 та статті 4 вказаного Закону встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, а реєстрація таких прав визнана Законом обовязковою.

Державна реєстрація прав проводиться за місцем розташування обєкта нерухомого майна в межах території, на яких діє відповідний орган державної реєстрації прав (ч. 7 ст.3 Закону).

Частиною 1 статті 10 Закону визначено, що Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб'єктів прав, об'єктів нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, і картографічні (графічні) дані. Невід'ємною складовою частиною Державного реєстру прав є база даних про реєстрацію заяв і запитів та реєстраційні справи.

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, мають відповідати даним реєстраційної справи, яка містить документовані записи щодо прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У разі їх невідповідності пріоритет мають дані реєстраційної справи (ч. 3 ст. 10 даного Закону).

Частиною 1 статті 14 вищенаведеного Закону визначено, що реєстраційна справа включає документи, в яких містяться відомості про нерухоме майно, право власності на нього, інші речові права та їх обтяження.

Статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, відповідно до якого державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно визначений Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 року №1692/5)

Відповідно до вимог пункту 3.1 вказаного Положення з моменту прийняття заяви про державну реєстрації прав реєстратором БТІ розпочинається її розгляд. При цьому реєстратор БТІ діє самостійно, оскільки наділений відповідними повноваженнями субєкта влади Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», діяльність якого здійснюється відповідно до приписів вищенаведеного Положення.

За результатами розгляду заяви про державну реєстрацією прав реєстратор БТІ приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в ній (п. 3.4 Положення).

У відповідності до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України .

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009 від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 за органами місцевого самоврядування закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обовязковим до виконання на відповідній території, оскільки вони є субєктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Зі змісту ч.2 ст. 144 Конституції України та частини 10 ст. 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт ( у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення Це є „гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

В абзаці 5 п. 5 вказаного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

Суд приходить до висновку, що на час проведення реєстраційних дій щодо державної реєстрації права власності на обєкт нерухомості по вулиці Першого Травня, 6 в місті Кагарлик Київської області, яку здійснено з урахуванням розпоряджень Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області за 2008 рік, ТОВ «Кагарлицький райагробуд» надано всі необхідні документи, оформлені належним чином у відповідності до вимог Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно та положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Документація, , що надана підприємством для проведення державної реєстрації права власності, на момент вчинення спірних дій, були чинними та не визнаними недійними.

Таким чином, дії відповідача щодо надання дозволу на оформлення права власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Кагарлицький райагробуд» на цілісний майновий будівель і споруд, що знаходяться в м. Кагарлик Київської області по вул.. 1 Травня, 6, здійснені в межах закону, а тому суд не вбачає підстав для скасування рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 23.04.2008 року. Тому відповідач правомірно відхилив протест Кагарлицької міжрайонної прокуратури Київської області на рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Київської області № 91 від 23.04.2008 року.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням системного аналізу правових актів, вказаного рішення Конституційного Суду України вирішити чи діяв відповідач на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені законами України, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст.. 158, 159, 160, 161, 162, 163, 167 КАС України, Законом України «Про місцеве самоврядування», ЦК України, рішенням Конституційного суду України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову Кагарлицького міжрайонного прокурора до Кагарлицької міської ради, третя особа: ТОВ «Кагарлицький Райагробуд» про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 91 від 23.04.2008 року «Про дозвіл на оформлення права власності» та рішення виконавчого комітету № 182 від 10.09.2008 року «Про розгляд протесту Кагарлицького міжрайонного прокурора» відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя І.І. Шевченко