Справа № 815/2501/16
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2016-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2501/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

секретар судового засідання Гацанюк К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в особі ОСОБА_2, ОСОБА_3 територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_5» про скасування арешту майна боржника, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Укрсиббанк» (далі ОСОБА_5) звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в особі ОСОБА_2, ОСОБА_3 територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_5» про скасування арешту майна боржника, накладені Другим ОСОБА_1 відділом Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на майно ОСОБА_4 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №44400753 від 13.08.2014 року в частині накладення арештів (обтяжень) на квартиру №26, яка розташована в будинку №56 на вулиці Колонтаївській у м. Одеса.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що між Банком та третьою особою Сікорською (змінене прізвище ОСОБА_4) ОСОБА_6 був укладений кредитний договір від 01.08.2008 року на суму 35000,00 дол. США грн. та в якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту №0 сторони договору уклали іпотечний договір нерухомого майна від 01 серпня 2008 року, відповідно до умов якого Сікорська (змінене прізвище ОСОБА_4) ОСОБА_6 (Іпотекодавець) передає в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» (Іпотекодержателю) нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, що є приватною власністю Іпотекодавця. Проте, 20.05.2016 року із заявою до АТ «УкрСиббанк» звернулась ОСОБА_4, якою повідомила, що на підставі постанови Другого ОСОБА_1 відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 13.08.2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №44400753 накладено арешт на все майно, яке належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, в тому числі на квартиру №26 в будинку №56 на вулиці Колонтаївській у м. Одеса, яка є предметом та знаходиться в іпотеці Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Укрсиббанк» за вищезазначеним договором кредитування та договором іпотеки, що в свою чергу порушує законні права позивача як Іпотекодержателя.

Від відповідача ОСОБА_3 територіального управління юстиції в Одеській області до суду надійшли заперечення, згідно яких посилаючись на те, що Головне територіальне управління юстиції в Одеській області не є органом державної виконавчої служби та не може бути відповідачем по справі, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.79-81).

Від відповідача ОСОБА_1 відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в особі ОСОБА_2 надійшли заперечення, на адміністративний позов, відповідно до яких зазначив, що всі дії державного виконавця були проведені в межах Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішення та порушення з боку державного виконавця в частині накладення арешту на майно боржника відсутні, оскільки дії по примусовому виконанню виконавчого листа №2/1519/7492/2012 від 19.02.2013 року виданого Малиновським районним судом м. Одеси щодо стягнення з ОСОБА_7 боргу на користь ПАТ «Перший Український ОСОБА_5» у розмірі 1043715,04 грн. є такими, що відповідають нормам чинного законодавства, а позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Треті особи письмових пояснень з приводу заявленого позову не надали, правової позиції не висловили, у звязку з чим, за відсутності клопотань та потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає можливим розглянути справу у порядку, передбаченому ст. 128 КАС України

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

01.08.2008 року між позивачем та третьою особою - Сікорською (змінене прізвище ОСОБА_4) ОСОБА_6 був укладений кредитний договір від 01.08.2008 року на суму 35000,00 дол. США грн.(а.с.8-15).

В якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту №0 сторони договору уклали іпотечний договір нерухомого майна від 01 серпня 2008 року, відповідно до умов якого Сікорська (змінене прізвище ОСОБА_4) ОСОБА_6 (Іпотекодавець) передає в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» (Іпотекодержателю) нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, що є приватною власністю Іпотекодавця (а.с.23-26).

20.05.2016 року із заявою до АТ «УкрСиббанк» звернулась ОСОБА_4, якою повідомила, що на підставі постанови Другого ОСОБА_1 відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 13.08.2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №44400753 накладено арешт на все майно, яке належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, в тому числі на квартиру №26 в будинку №56 на вулиці Колонтаївській у м. Одеса, яка є предметом та знаходиться в іпотеці Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Укрсиббанк» за вищезазначеним договором кредитування та договором іпотеки (а.с.28-29).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

У разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.( ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 32 Закону визначені заходи примусового виконання рішень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 32 даного Закону одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Зокрема, ст. 54 цього Закону встановлені норми щодо звернення стягнення на заставлене майно.

Так, ч.1 ст. 54 Закону встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момен виникнення спірних правовідносин), іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців від 10.10.2014 року (101з/б-102з/б), зокрема, відомостей з Державного реєстру іпотек: на 1-кім. квартиру (загальна S-31,2 кв.м., житлова S-13,6 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_2, 01.08.2008 року за Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» було зареєстроване право іпотекодержателя нерухомого майна за іпотечним договором від 01.08.2008 року.

Разом з тим, згідно Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, на 1-кім. квартиру (загальна S-31,2 кв.м., житлова S-13,6 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_2, Другим ОСОБА_1 відділом ДВС Одеського міського управління юстиції накладено арешт постановою від 13.08.2014 року, зареєстровану 09.09.2014 року (а.с.99з/б).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У разі порушення іпотекодавцем обов'язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов'язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у зв'язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Разом з тим відповідно до ч.8 ст.54 Закону України Про виконавче провадження примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами, майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом частини 6 статті 3 Закону у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Водночас, у силу частини 3 статті 54 Закону «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Верховний Суд України у постанові від 09.04.2014 у справі № 6-13цс14 зазначив, що з урахуванням положень частини восьмої статті 54 Закону «Про виконавче провадження» та частини шостої статті 3 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання здійснюється за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має пріоритет перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки, на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Статтями 589, 590 Цивільного кодексу України визначено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч.1 ст. 6 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV ,,Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.4 ст. 54 Закону № 606-XIV, про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Спори, які виникають у виконавчому провадженні щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом (ч.7 ст. 54 Закону № 606-XIV).

Відповідно до ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що діями відповідача порушені права позивача як Іпотекодержателя належного на праві власності ОСОБА_4 нерухомого майна, а саме: квартири №26 в будинку №56 на вулиці Колонтаївській у м. Одеса, яка є предметом та знаходиться в іпотеці Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Укрсиббанк», оскільки право іпотекодержателя на вказане нерухоме майно у позивача виникло на підставі належним чином укладеного договору Іпотеки від 01 серпня 2008 року до прийняття оскаржуваної постанови про накладення арешту на майно боржника від 13.08.2014 року, а тому постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №44400753 від 13.08.2014 року в частині накладення арешту (обтяжень) на квартиру №26, яка розташована в будинку №56 на вулиці Колонтаївській у м. Одеса, підлягає скасуванню.

Відповідно ч.2 ст.3 Конституції України, головним обов'язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року N 22-рп/2004).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналогічна норма закріплена і в ч.2 ст.19 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, з урахуванням встановлених фактів суд вважає, що позивачем доведено суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 2,4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в особі ОСОБА_2, ОСОБА_3 територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_5» про скасування арешту майна боржника задовольнити повністю.

Скасувати постанову Другого ОСОБА_1 відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №44400753 від 13.08.2014 року в частині накладення арешту (обтяжень) на квартиру №26, яка розташована в будинку №56 на вулиці Колонтаївській у м. Одеса.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.П.Марин