Справа № 810/1325/16
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року №810/1325/16

Київський окружний адміністративний суд колегією суддів у складі головуючого - судді Панченко Н.Д., судді Василенко Г.В., судді Панової Г.В., за участю секретаря судового засідання Сімейко А.А.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідачів: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аніка"

до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво- Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області

про визнання незаконними рішень та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аніка" звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області, в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10.09.2015 № 10497/10/10-13-11-02-10;

- визнати незаконним та скасувати рішення ГУ ДФС у Київській області від 10.11.2015 № 2973/10/10-36-11-01-10;

- визнати незаконним та скасувати рішення ДФС України від 02.02.2016 № 2007/6/99-99-11-02-02-15;

- зобов'язати ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ "АНІКА" () податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць серпень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що у вересні 2015 року підприємство через свого представника подало безпосередньо до ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області податкову декларацію з ПДВ за серпень 2015 року разом з додатками та доповненням у вигляді листа від 10.09.2015 №145/09-15.

Вказана податкова декларація з додатками була прийнята посадовою особою ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області. Разом з тим, 10.10.2015 підприємство отримало листа від 10.09.2015 №10497/10/10-13-11-02-10, у якому податковий орган податковій декларації з ПДВ за серпень 2015 року надав статус неподаткової звітності та відмовив у її прийнятті, мотивуючи це тим, що податкова звітність з ПДВ має подаватись в електронній формі.

За твердженнями позивача відмова із вказаних підстав є незаконною, оскільки Податковий кодекс України не містить положень, які б зобов'язували платника податку подавати податкову звітність з ПДВ виключно в електронній формі.

За переконанням позивача контролюючий орган може відмовити у прийнятті податкової звітності виключно у випадку порушення платником податків вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України, якими встановлено вичерпний перелік обов'язкових реквізитів податкової декларації, а відмова з підстав подання декларації у паперовій формі зазначеним кодексом не передбачена.

У той же час позивач стверджує, що декларація з ПДВ за серпень 2015 року містила усі обов'язкові реквізити та була оформлена згідно вимог чинного законодавства, а тому податковий орган не мав правових підстав для надання їй статусу неподаткової звітності та відмовляти у її прийнятті.

Крім того, позивач не погоджується з рішеннями ДФС України та ГУ ДФС у Київській області, якими товариству була надана відповідь за результатами його скарг на рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі про відмову у прийнятті податкової звітності, оскільки вказані рішення не містять мотивів та висновків, які б підтверджували правомірність відмови ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС.

Позивач також вважає, що ДФС України взагалі не мала права розглядати скаргу товариства на рішення ГУ ДФС у Київській області, оскільки таким правом, у силу вимог статей 55 та 56 Податкового кодексу України, наділений лише центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Водночас ДФС України є органом, що лише реалізує таку політику і не наділена повноваженнями щодо її формування.

Відповідачі позов не визнали, в обґрунтування заперечень проти позову в частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі про відмову у прийнятті податкової звітності з ПДВ за серпень 2015 року зазначили, що у зв'язку з запровадженням в Україні з 01.01.2015 системи електронного адміністрування податку на додану вартість пункт 49.4 статті 49 Податкового кодексу України було доповнено абзацом другим, за змістом якого податкова звітність з податку на додану вартість всіма платниками цього податку подається тільки в електронній формі.

Посилаючись на положення зазначеної статті Податкового кодексу України відповідачі вважають, що ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області правомірно відмовила ТОВ "Аніка" у прийнятті податкової звітності з ПДВ за серпень 2015 року, поданій виключно на паперовому носії.

У частині вимог про визнання незаконними рішень за результатами розгляду скарг відповідачі зазначили, що розгляд скарг позивача було здійснено відповідно до статей 55 та 56 Податкового кодексу України, а прийняті рішення є законними та обґрунтованими, зокрема, містять мотиви, які були покладені в основу їх прийняття.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідачів у задоволенні позову просив відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аніка" 03.08.2004 зареєстроване як юридична особа, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т.2, а.с. 162-166).

10 вересня 2015 року позивачем до ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області було подано на паперовому носії податкову декларацію з податку на додану вартість за серпень 2015 року з додатками до неї (т.2, а.с. 103-112).

До вказаної податкової декларації позивачем у порядку, визначеному абзацом 2 пункту 46.4 статті 46 Податкового кодексу України, був приєднаний лист-доповнення від 10.09.2015 №145/09-15 (т.2, а.с. 113-122).

Судом встановлено, що вказана податкова декларація разом з додатками та доповненням 10.09.2015 була прийнята контролюючим органом, що підтверджується відповідною відміткою на копії податкової декларації.

Разом з цим, листом від 10.09.2015 №10497/10/10-13-11-02-10 ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області повідомила позивача про відмову у прийнятті податкової декларації з ПДВ за серпень 2015 року у зв'язку з тим, що вона подана з порушенням вимог пункту 49.4 статті 49 Податкового кодексу України та запропонувала подати податкову декларацію з ПДВ за серпень 2015 року у спосіб, передбачений чинним законодавством (т.2, а.с. 123).

Не погоджуючись з такою відмовою позивач звернувся до Головного управління ДФС у Київській області зі скаргою про перегляд і скасування рішення (листа) від 10.09.2015 №10497/10/10-13-11-02-10 (т.2, а.с. 124-129).

Рішенням ГУ ДФС у Київській області від 10.11.2015 №2973/10/10-36-11-01-10 рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, оформлене листом від 10.09.2015 №10497/10/10-13-11-02-10 про відмову у прийнятті податкової звітності, залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення (т.2, а.с. 130-132).

Надалі, ТОВ "Аніка" звернулось до Державної фіскальної служби України зі скаргою від 21.12.2015 №229/12-15, у якій просило скасувати рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10.09.2015 №10497/10/10-13-11-02-10 та рішення ГУ ДФС у Київській області від 10.11.2015 №2973/10/10-36-11-01-10 (т.2, а.с. 133-144).

Рішенням ДФС України від 21.01.2016 №1087/6/99-99-11-02-02-15 розгляд скарги позивача продовжено до 12.02.2016 (т.2, а.с. 159-160).

Рішенням ДФС України від 02.02.2016 №2007/6/99-99-11-02-02-15 скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10.09.2015 №10497/10/10-13-11-02-10 та рішення ГУ ДФС у Київській області від 10.11.2015 №2973/10/10-36-11-01-10 - без змін (т.2, а.с. 161).

Вважаючи відмову у прийнятті податкової звітності із зазначених підстав протиправною, а також не погоджуючись з рішеннями контролюючих органів, прийнятими у ході процедури адміністративного оскарження, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначений обов'язок платника податків подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Відповідно до пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом.

У розумінні абзацу першого пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (пункт 46.5 статті 46 Податкового кодексу України).

Пунктом 48.1 статті 48 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

За визначенням, наведеним у пункті 48.2 статті 48 Податкового кодексу України, обов'язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Перелік необхідних реквізитів податкової декларації наведений у пункті 48.3 статті 48 Податкового кодексу України, відповідно до якого податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Згідно з пунктом 48.4 статті 48 Податкового кодексу України у окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов'язкові реквізити: відмітка про звітування за спеціальним режимом; код виду економічної діяльності (КВЕД); код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ; індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період.

Порядок подання податкової звітності до контролюючого органу визначений у статті 49 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до пункту 49.3 статті 49 Податкового кодексу України, податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів:

а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою;

б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення;

в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Водночас, пунктом 49.4 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації до контролюючого органу в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.10.2014 за № 1267/26044, затверджено форму, порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість (дата набрання чинності 01.12.2014, втрата чинності - 01.02.2016).

Пунктом 2 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, який діяв на дату подання позивачем декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року, встановлено, що декларація та додатки до неї, а також інша податкова звітність з податку на додану вартість, зазначена у пункті 8 розділу І цього Порядку, подаються до контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податку, засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Таким чином, законодавством встановлений безальтернативний обов'язок платників саме податку на додану вартість складати та подавати контролюючому органу податкову звітність з податку на додану вартість виключно в електронній формі.

Відтак суд вважає, що паперовий документ, заповнений позивачем за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966 та поданий до контролюючого органу, не може вважатись податковою звітністю з податку на додану вартість, оскільки паперова форма звітності з цього податку не передбачена законодавством.

Суду не надано жодних доказів подання позивачем декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року в електронній формі.

Загальні принципи організації інформаційного обміну під час подання платниками податків податкової звітності до органів державної податкової служби України в електронній формі із використанням електронного цифрового підпису визначені Інструкцією з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженою наказом Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008 №233, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.04.2008 за № 320/15011 (далі - Інструкція №233), дія якої поширюється на Державну податкову адміністрацію України та її територіальні органи, платників податків, які за власним бажанням подають податкові документи в електронному вигляді.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Інструкції №233 платник податків здійснює формування та подання податкових документів в електронному вигляді відповідно до законодавства із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення формування податкових документів, засобу КЗІ, керуючись цією Інструкцією та договором.

Згідно з пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції №233 платник податків:

- отримує в будь-якому включеному до системи подання податкових документів в електронному вигляді акредитованому центрі сертифікації ключів посилені сертифікати відкритих ключів посадових осіб юридичної особи, що мають право підпису (керівника, бухгалтера), та печатку юридичної особи;

- отримує в органі ДПС за місцем реєстрації або на WEB-сайті ДПА чи регіональної ДПА текст примірного договору про визнання електронних документів, безкоштовне спеціалізоване програмне забезпечення формування та подання до органів ДПС податкових документів в електронному вигляді;

- надає до органу ДПС за місцем реєстрації підписані та скріплені печаткою два примірники договору та посилені сертифікати відкритих ключів на електронному носії;

- після підписання договору в органі ДПС за місцем реєстрації отримує один примірник договору. При цьому ставить підпис у журналі обліку договорів про визнання електронних документів (додаток 2) для засвідчення того, що платнику податків було повернуто його примірник договору.

Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ Інструкції №233 орган ДПС, де зареєстрований платник податків, на його запит:

- видає два примірники договору;

- записує на електронний носій платника податків безкоштовне спеціалізоване програмне забезпечення формування та подання до органів ДПС податкових документів в електронному вигляді;

- приймає від платника податків підписані та скріплені печаткою (для фізичної особи суб'єкта підприємницької діяльності за наявності печатки) два примірники договору та електронний носій з посиленими сертифікатами відкритих ключів;

- реквізити, вказані у договорі, з реєстраційними даними платника податків в органах ДПС. У разі невідповідності реквізитів повертає платнику податків його електронний носій та надані примірники договору;

- після підписання договору вносить відповідний запис до журналу обліку договорів про визнання електронних документів з платниками податків та видає платнику податків один примірник договору.

Згідно з пунктом 7.1 розділу ІІІ Інструкції №233, платник податків створює податковий документ в електронному вигляді відповідно до затвердженого формату (стандарту) за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення.

Таким чином, для забезпечення можливості подавати звітність в електронній формі платник податків повинен отримати посилені сертифікати відкритих ключів посадових осіб юридичної особи, які мають право підпису, печатки юридичної особи та укласти з податковим органом договір про визнання електронних документів.

Податковий орган, підписуючи договір з платником податків, зобов'язаний забезпечити запис на електронний носій платника податків безкоштовного спеціалізованого програмного забезпечення формування та подання до органів ДПС податкових документів в електронному вигляді, через яке у подальшому формується та направляється відповідна звітність в електронній формі.

У судовому засіданні представник позивача підтвердив, що ТОВ "Аніка" має діючий з ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області договір про визнання електронних документів та має технічну можливість направляти податкову звітність засобами телекомунікаційного зв'язку.

Відповідно до пункту 49.8 статті 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Пунктом 49.9 статті 49 Податкового кодексу України встановлено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою: за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв'язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою; у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Аналіз вказаних положень чинного законодавства свідчить, що умовою прийняття та реєстрації будь-якої податкової звітності є дотриманням платником податків вимог, встановлених статтями 48 і 49 Податкового кодексу України.

Отже, недотримання платником податків вимог щодо порядку та способу подачі податкової звітності з податку на додану вартість виключають можливість як прийняття контролюючим органом, так і подальшої реєстрації податкової звітності з перенесенням її даних до відповідних інформаційних систем податкового органу.

Щодо зауважень представника позивача, що пунктом 49.11 статті 49 Податкового кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав з яких контролюючий орган може відмовити платнику податків у прийнятті податкової звітності, суд звертає увагу на наступне.

Так, згідно з пунктом 49.11 статті 49 Податкового кодексу України, у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови.

Суд зазначає, що вказана норма встановлює імперативну заборону контролюючому органу приймати податкову звітність, яка не містить обов'язкових реквізитів, вичерпний перелік яких наведено у пунктах 48.3 та 48.4 Податкового кодексу України, та одночасно зобов'язує контролюючий орган направити платнику податків повідомлення про зміст таких недоліків.

Проте дана норма не виключає права контролюючого органу відмовити у прийнятті податкової звітності у випадку встановлення порушення інших вимог, що висуваються до податкової звітності.

Такий висновок суду повністю відповідає приписам пункту 49.10 статті 49 Податкового кодексу України, у силу якого відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Системний аналіз приписів пункту 49.9 у взаємозв'язку з приписами пункту 49.10 статті 49 Податкового кодексу України дає підстави стверджувати, що податковий орган може відмовити у прийнятті податкової звітності у разі недотримання платником податків будь-якої вимоги, що висувається до форми та порядку подачі податкової звітності у статтях 48 та 49 Податкового кодексу України.

Крім цього, за переконанням суду, подані позивачем до контролюючого органу документи не є податковою звітністю з податку на додану вартість у розумінні вимог податкового законодавства, оскільки останнім не передбачена можливість її подання у паперовій формі.

Тому враховуючи, що чинне законодавство зобов'язує всіх платників податку на додану вартість звітність з цього податку подавати виключно в електронній формі, відмова ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області у прийнятті податкової звітності позивача з ПДВ за серпень 2015 року на паперовому носії є правомірною.

Щодо доводів представника позивача з приводу того, що обов'язок подачі декларації з ПДВ в електронній формі позбавляє підприємство можливості приєднати доповнення до такої декларації в порядку визначеному статтею 46.4 Податкового кодексу України та права враховувати від'ємне значення ПДВ у наступних податкових періодах, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 46.4 статті 46 Податкового кодексу України якщо платник податків вважає, що форма податкової декларації, визначена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, збільшує або зменшує його податкові зобов'язання, всупереч нормам цього Кодексу з такого податку чи збору, він має право зазначити цей факт у спеціально відведеному місці у податковій декларації.

У разі необхідності платник податків може подати разом з такою податковою декларацією доповнення до такої декларації, які складені за довільною формою, що вважатиметься невід'ємною частиною податкової декларації. Таке доповнення подається з поясненням мотивів його подання. Платник податків, для якого цим Кодексом встановлено обов'язок подання звітності в електронній формі, подає таке доповнення в електронній формі.

Зі змісту форми податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966, у редакції, що діяла на дату подання позивачем контролюючому органу документів, вбачається наявність відмітки про одночасне подання до декларації, зокрема і доповнення (за довільною формою) відповідно до пункту 46.4 статті 46 розділу II Кодексу.

Таким чином, електрона форма декларації з ПДВ містить спеціальне відведене місце, що передбачає можливість платника податку на додану вартість надавати доповнення до поданої декларації.

Згідно з положеннями пункту 200.4. статті 200 Податкового кодексу України у редакції, що діяла на дату подання позивачем документів контролюючому органу, при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Порядок заповнення податкової декларації визначається розділом V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року № 966.

Згідно з положеннями підпункту 6 пункту 5 Розділу V цього Порядку, сума від'ємного значення (рядок 23 у декларації 0110):

зараховується у зменшення суми податкового боргу, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до Кодексу), в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 розділу V Кодексу на момент подання податкової декларації (відображається у рядку 23.1);

підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку. Платники податку, які відповідно до статті 200 розділу V Кодексу мають право на бюджетне відшкодування податку на додану вартість, здійснюють розрахунок бюджетного відшкодування та подають до декларації 0110 (Д3) (додаток 3) та (Д4) (додаток 4).

Розрахунок суми бюджетного відшкодування здійснюється в межах суми, обчисленої відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 розділу V Кодексу на момент подання податкової декларації за вирахуванням від'ємного значення поточного звітного (податкового) періоду, зарахованого у зменшення суми податкового боргу з податку на додану вартість.

Значення рядка 3 (Д3) (додаток 3) переноситься до рядка 23.2 декларації 0110.

Залишок від'ємного значення після вирахування суми податкового боргу та суми бюджетного відшкодування (рядок 23 - рядок 23.1 - рядок 23.2) відображається у рядку 23.3;

Сума від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 22.1 + рядок 23.3), відображається у рядку 24 та переноситься до рядка 20.1 наступного звітного (податкового) періоду. У деклараціях 0121 - 0123/0130 до рядка 24 переноситься значення рядка 22. У деклараціях 0121 - 0123/0130 за перший звітний (податковий) період 2015 року до рядка 20.1 переноситься значення рядка 24 декларації за січень 2015 року / IV квартал 2014 року (підпункт 7 пункту 5 Розділу V Порядку).

Рядок 20.2 передбачений для відображення суми залишку від'ємного значення попередніх звітних (податкових) періодів, на яку збільшено розмір суми податку, визначеної пунктом 2001.3 статті 2001 розділу V Кодексу, на яку платник має право зареєструвати податкові накладні / розрахунки коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. Рядок 20.2 заповнюється в звітному (податковому) періоді, в якому було здійснено таке збільшення (підпункт 7 пункту 5 Розділу V Порядку).

Облік сум залишків від'ємного значення, що виникли в звітних (податкових) періодах до 01 лютого 2015 року, здійснюється в (Д2) (додаток 2), результати якого відображаються в розділі IV декларації (підпункт 1 пункту 6 Розділу V Порядку).

Таким чином, форма податкової декларації передбачає відображення показників платника податків, що формуються на підставі вимог пункту 200.4. статті 200 Податкового кодексу України.

Тому суд критично оцінює твердження позивача про позбавлення підприємства можливості приєднати доповнення до такої декларації у порядку, визначеному статтею 46.4 Податкового кодексу України та права враховувати від'ємне значення ПДВ у наступних податкових періодах.

Зважаючи, що контролюючий орган правомірно відмовив позивачу у прийнятті податкової декларації з ПДВ за серпень 2015 року, суд дійшов висновку, що є безпідставними та не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов'язання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ "Аніка" податкової декларації з ПДВ за серпень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації до облікових даних щодо цього товариства в інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України.

Щодо вимог позивача про визнання незаконними та скасування рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про результати розгляду скарги від 10.11.2015 № 2973/10/10-36-11-01-10 та рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 02.02.2016 № 2007/6/99-99-11-02-02-15, суд зазначає наступне.

Пунктом 56.2 статті 56 Податкового кодексу України передбачено, що у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується (пункт 56.3 статті 56 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 56.8 статті 56 Податкового кодексу України контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Отже, закріплений у статті 56 Податкового кодексу України адміністративний (досудовий) порядок оскарження рішень контролюючого органу передбачає, що будь-які рішення контролюючого органу можуть бути оскаржені до контролюючого органу вищого рівня шляхом подання письмової скарги, яка повинна бути розглянута у 20-ти денний строк з наданням мотивованої відповіді.

Судом встановлено, що подана до Головного управління ДФС у Київській області скарга від 20.10.2015 вих.№168/10-15 на рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10.09.2015 №10497/10/10-13-11-02-10 була розглянута у межах встановлених строків з надсиланням позивачу рішення від 10.11.2015 №2973/10/10-36-11-01-10 про відмову у задоволенні скарги з викладеними у ньому мотивами відмови.

Скарга позивача від 21.12.2015 вих.№229/12-15 на рішення ГУ ДФС у Київській області від 10.11.2015 №2973/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги була розглянута ДФС України у межах встановлених строків з надсиланням позивачу рішення від 02.02.2016 №2007/6/99-99-11-02-02-15 про відмову у задоволенні скарги з викладеними у ньому мотивами відмови.

За таких обставин суд зазначає, що відповідачами було дотримано порядок та строки розгляду скарг ТОВ "Аніка.

При цьому суд критично оцінює доводи позивача, що подана ТОВ "Аніка" скарга до ДФС України вважається автоматично задоволеною так як всупереч вимогам пункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України рішення про продовження розгляду скарги від 28.12.2015 №27872/6/99-99-11-02-02-15 було прийнято ДФС України, а не її керівником чи заступником, оскільки судом встановлено, що зазначене рішення підписане Біланом С.В., який є першим заступником голови ДФС України.

Суд також не погоджується з позицією позивача щодо відсутності у ДФС України повноважень на розгляд скарг платника податку на рішення контролюючих органів в областях з огляду на таке.

За правилами пункту 56.3 статті 56 Податкового кодексу України скарги на рішення контролюючих органів подаються до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі.

Відповідно до статті 55 Податкового кодексу України контролюючими органами вищого рівня є:

- центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - для контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць;

- контролюючі органи в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональні територіальні органи - для державних податкових інспекцій, які їм підпорядковуються.

Тобто, рішення ГУ ДФС у Київській області може бути оскаржене до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236, Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Основними завданнями ДФС України відповідно до пункту 3 Положення є, у тому числі, реалізація державної податкової політики та політики у сфері державної митної справи, внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної податкової політики; державної політики у сфері державної митної справи.

Таким чином суд вважає, що розгляд ДФС України скарг на рішення контролюючих органів в областях не суперечить вимогам статей 55 та 56 Податкового кодексу, а позиція позивача ґрунтується на їх помилковому розумінні.

Щодо посилань позивача на невмотивованість рішень Головного управління ДФС у Київській області та ДФС України, зокрема, відсутність у таких рішеннях відповідей на всі аргументи, що були викладені у скаргах ТОВ "Аніка", суд зауважує, що закріплений у пункті 56.8 статті 56 Податкового кодексу України обов'язок контролюючого органу за результатами розгляду скарги прийняти вмотивоване рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент скаржника.

Суд зазначає, що у рішеннях органів, які здійснюють розгляд скарг мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Проте міра, до якої такий орган має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення, змісту і суті скарги. Контролюючий орган, розглядаючи скаргу та оцінюючи ті чи інші доводи скаржника має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів та прийняття доказів на підтвердження позицій скаржника чи органу, рішення якого переглядається.

Як вбачається з оскаржуваних рішень, у них наведені мотиви, якими керувався контролюючий орган розглядаючи скарги позивача з посиланням на відповідні норми закону, тому відсутність у таких рішеннях відповідей на всі аргументи позивача, які були викладені у скаргах, не є свідченням їх невмотивованості та не може бути самостійною підставою для визнання їх незаконними.

Окремо суд звертає увагу позивача, що в адміністративному суді можуть бути оскаржені лише ті рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень (тобто правові акти), що призводять до виникнення юридичних наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення прав та обов'язків у певних осіб.

При цьому оспорювані правові акти (рішення, дії або бездіяльність) повинні бути юридично значимими, тобто мати безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки шляхом або позбавлення можливості повністю чи в частині реалізувати належне цій особі право, або шляхом безпідставного покладення на цю особу будь - якого обов'язку.

Отже, у порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися спори щодо будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень без обмежень але відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови, що такі рішення, дії (бездіяльність) є юридично значимими для позивача, тобто порушують права та інтереси останнього шляхом обмежень у реалізації його прав чи покладення на нього необґрунтованих обов'язків.

Враховуючи, що ДФС України та ГУ ДФС у Київській області був дотриманий порядок та строки при розгляді скарг позивача, відповідні позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачами доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятих рішень та вчинених дій.

Водночас докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Оскільки спір вирішено на користь суб'єкта владних повноважень, а доказів понесення ним витрат, пов'язаних з розглядом справи суду не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий - суддя Панченко Н.Д.

Суддя Василенко Г.Ю.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 12 вересня 2016 року.