Справа № 816/920/16
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/920/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового засідання Петренко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Полтавської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

13 червня 2016 року ОСОБА_3 (надалі також - позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі також - відповідач) про визнання протиправними дій щодо нарахування та стягнення ПДФО у розмірі 5560 грн та військового збору у розмірі 465 грн та зобов'язання вчинити певні дії, а саме - повернути незаконно утримані податки ПДФО у розмірі 5560 грн та військового збору у розмірі 465 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_3 був асоційованим членом кооперативу ВСК «Злагода» з пайовим внеском в розмірі 31000 з 2013 року. 07 березня 2015 року рішенням загальних зборів членів ВСК «Злагода» ОСОБА_3 виключено зі складу членів кооперативу, пайовий внесок у сумі 31000 грн викуплено кооперативом. 27 січня 2016 року ОСОБА_3 сплатив кошти з податку на доходи фізичних осіб у сумі 5560 грн та військовий збір у сумі 465 грн. Проте, зазначає, що інвестиційний прибуток, який визначено в декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік, регулюється пунктом 170.2 статті 170 Податкового кодексу України, де передбачено, що облік загального фінансового результату операції з інвестиційними активами ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку звітним періодом вважається календарний рік. Вважає, що податок на доходи фізичних осіб нараховується на позитивну різницю між доходом, отриманим платником податку від продажу інвестиційного активу, та його вартістю. Також зазначає, що пайовий внесок не є доходом і не є обєктом оподаткування податку на доходи фізичних осіб, а утримання військового збору є також незаконним. Відповідно, вважає, що дії працівників Полтавської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області щодо нарахування та стягнення з нього податку на доходи фізичних осіб у сумі 5560 грн та військового збору в сумі 465 є протиправними та просить зобов'язати повернути незаконно утримані податки.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволені позовних вимог.

В письмових запереченнях, що надійшли через канцелярію суду 10 серпня 2016 року, відповідач зазначає, що ОСОБА_3 подано податкову декларацію про майновий стан та доходи № від 27 січня 2016 року за звітний період 2015 року, де самостійно визначено загальну суму річного доходу 31000 грн, суму податку на доходи фізичних осіб, що підлягають сплаті до бюджету 5560 грн та суму військового збору 465 грн. Суми самостійно визначеного податку на доходи фізичних осіб та суму військового збору самостійно сплачено позивачем 27 січня 2016 року. Відповідно до п. 56.11 ст. 56 Податкового кодексу України не підлягає оскарженню грошове зобовязання самостійно визначене платником податків. Таким чином, при прийнятті податкової декларації контролюючий орган діяв на підставі та у межах повноважень та у спосіб передбачений нормами чинного податкового законодавства України. Відповідач не вчиняв жодних дій відносно позивача, що є предметом позову, а саме: не нараховував позивачу суму податку на доходи фізичних осіб та суму військового збору, також не стягував з позивача вказані суми, оскільки останній самостійно їх сплатив. Щодо повернення вказаних сум, то вказував про відсутність підстав, оскільки позивач не подавав уточнюючої декларації, а також не звертався до відповідача із відповідною заявою про повернення коштів.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був засновником Виробничого кооперативу Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода», розмір його внеску до статутного фонду складав 31000 грн /а.с.11/.

Рішенням загальних зборів членів Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода», що оформлене протоколом №4, задоволено заяву ОСОБА_3 про вихід з членів кооперативу та про виплату суми пайового внеску, відповідно до графіку /а.с.20-27/.

Так, 27 січня 2016 року ОСОБА_3 подано податкову декларацію про майновий стан і доходи № за звітний період 2015 року, де самостійно визначено суму річного доходу в розмірі 31000 грн, в тому числі 31000 грн інвестиційного прибутку. В розділі IV «Податкові зобовязання з податку на доходи фізичних осіб/військового збору» в рядку 23.1 позивач визначив суму податку на доходи фізичних осіб, що підлягають сплаті до бюджету у розмірі 5560 грн., в рядку 24.1 визначив суму військового збору, що підлягає сплаті до бюджету самостійно платником податків за результатами звітного року у розмірі 465 грн /а.с.65-66/.

Суми самостійно визначених грошових зобовязань, що підлягають сплаті до бюджету сплачено ОСОБА_3 27 січня 2016 року, згідно квитанцій: №0.0.496858118.1 та №0.0.496857373.1/а.с.30/.

Проте, позивач зазначає, що при купівлі паю у члена кооперативу зареєстрованого номінальною вартістю у 31000 грн, за вказану вартість в розмірі 31000 грн позитивної різниці для оподаткування (у вигляді інвестиційного прибутку) не виникло. Отже відсутня база для нарахування та підстава для відповідного податку (31000 грн (номінальна вартість) -31000 грн (ціна викупу паю) = 0) з інвестиційного прибутку, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Так, відповідно до абзацу «а» підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України.

Пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України передбачено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 подав податкову декларацію про майновий стан і доходи за звітний період 2015 року, в якій самостійно визначив суму доходу, яка включається до загального річного оподаткованого доходу в розмірі 31000 грн, в тому числі і інвестиційний прибуток в розмірі 31000. Також, позивачем визначено податок на доходи фізичних осіб у розмірі 5560 грн та військовий збір у розмірі 465 грн /а.с.27/.

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, визначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_3 повністю сплачено суми задекларованих податкових зобовязань згідно декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік, що підтверджується наявними у справі копіями квитанцій /а.с.30/.

В ході судового розгляду справи представник позивача стверджувала, що ОСОБА_3 не подавав податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік та не підписував її, оскільки він в той час перебував на роботі, в той час його дружина ОСОБА_4 зявлялася до податкового інспектора та отримувала від нього квитанції, відповідно до яких необхідно сплатити суми грошових зобовязань.

Проте, в ході судового засідання ні позивачем, а ні представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів щодо не подання податкової декларації та визнання недійсним підпису в ній.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивачем було вчинено дії передбачені Податковим кодексом України в добровільному порядку. Працівниками Полтавської ОДПІ ГУ ДФС України в Полтавській області дії щодо нарахування та стягнення з ОСОБА_3 податку на доходи фізичних осіб та військового збору не вчинялися.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправними дій працівників Податкової ОДПІ ГУ ДФС України у Полтавській області щодо нарахування та стягнення грошових зобовязань задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог позивача щодо повернення незаконно утриманих податків, а саме податку на доходи фізичних осіб у сумі 5560 грн., та військового збору у сумі 465 грн суд зазначає наступне.

Згідно пункту 43.1 статті 43 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Так, підпунктом 43.3 статті 43 Податкового кодексу України визначено, що обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Відповідно до пункту 43.4 статті 43 Податкового кодексу України платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку. У разі повернення надміру сплачених грошових зобов'язань з податку на додану вартість такі кошти підлягають поверненню виключно на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Пунктом 43.5 статті 43 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Відповідно до пункту 43.6 статті 43 Податкового кодексу України повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, а також не заперечується представниками сторін, позивач не звертався до Полтавської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області з заявою про повернення надміру сплачених сум грошових зобовязань, відповідно відмови у поверненні таких коштів позивач не отримував.

Крім того, суд зазначає про відсутність порушених прав позивача, виходячи з наступного.

Приписами ч. 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтерес.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Посилання позивача на порушення його прав є безпідставними, оскільки Полтавською ОДПІ ГУ ДФС України в Полтавській області грошові зобовязання з податку на доходи з фізичних осіб та військовий збір не нараховувалися та не стягувалися в примусовому порядку.

Крім того, позивач не скористався правом на звернення до контролюючого органу з заявою про повернення надміру сплачених сум грошових зобовязань.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду з цим позовом не обґрунтував у чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів, а вказане звернення до суду фактично є передчасним.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Отже, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин на яких ґрунтувалися вимоги позовної заяви.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання протиправними дій щодо нарахування та стягнення ПДФО у розмірі 5560 грн та військового збору у розмірі 465 грн та зобов'язання вчинити певні дії, а саме - повернути незаконно утримані податки ПДФО у розмірі 5560 грн та військового збору у розмірі 465 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Полтавської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови виготовлено 09 вересня 2016 року.

Суддя І.Г. Ясиновський