Справа № 802/995/16-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 вересня 2016 р. Справа № 802/995/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Віятик Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренка Ігоря Валерійовича

позивача: Лукіянчук С.М.

відповідача: Медяний В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України

до: Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області

про: зняття арешту, -

ВСТАНОВИВ:

07.07.2016 до Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України (далі - позивач) з адміністративним позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - відповідач) про зняття арешту з коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, на підставі виконавчого листа №2а/0270/3314/11, виданого 25.01.2012 Вінницьким окружним адміністративним судом, про стягнення з Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України 43677,18 грн. боргу, постановою головного державного виконавця Ленінського ВДВС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області від 22.01.2016 ВП№49807122 накладено арешт на кошти, що містяться на належних позивачу рахунках у банках, в межах суми 43677,18 грн. Арешт коштів на розрахунковий рахунок № 0958 в ВФ ПАТ Приватбанк, на переконання позивача, унеможливлює виплату заборгованості по заробітній платі, та платежах до бюджету. Відтак, на думку позивача, відповідно до ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" необхідно зняти арешт з розрахункового рахунку № 0958 в ВФ ПАТ Приватбанк для виплати заробітної плати та платежів до бюджету.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні повністю. На обґрунтування зазначив, що органом державної виконавчої служби при виконанні виконавчого провадження №49807122 було дотримано всіх, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», вимог щодо здійснення процесуальних дій.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 22.01.2016 на підставі виконавчого листа №2а/0270/3314/11, виданого 25.01.2012 Вінницьким окружним адміністративним судом, про стягнення з Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України 43677,18 грн. боргу, постановою головного державного виконавця Ленінського ВДВС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області від 22.01.2016 ВП№49807122 накладено арешт на кошти, що містяться на належних позивачу рахунках у банках, в межах суми 43677,18 грн. Однак, позивач вважає, що необхідно зняти арешт з коштів, які перебувають на розрахунковому рахунку № 0958 в ВФ ПАТ Приватбанк, оскільки з нього Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України сплачує заробітну плату працівникам та сплачує податки і збори до бюджету. Тому, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Закон України "Про виконавче провадження" (далі - Закон) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 статті 6 Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з частиною першою та другою статті 11 Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 32 Закону передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно з приписами статті 52 Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

Частиною 4 статті 52 Закону передбачено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Статтею 57 Закону встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем серед іншого, шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

Відповідно до частини 4 статті 65 Закону, державний виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що знаходяться на його рахунках, а також на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи.

Випадки зняття арешту з майна та коштів боржника визначені статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, в указаній статті, зокрема, визначені випадки зняття арешту з майна та коштів боржника, відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Системний аналіз статей 11, 52, 65 Закону дає підстави стверджувати, що накладення арешту на кошти боржника є складовим елементом процесу виконавчого провадження, який застосовується органами державної виконавчої служби України для збереження та звернення стягнення на грошові кошти боржника за відповідним рішенням.

Крім того, статтею 73 Закону встановлено перелік коштів, на які не може бути звернено стягнення, з аналізу якої суд робить висновок про відсутність підстав, визначених цією статтею у позивача.

Отже, судом також встановлено, що вимоги Закону України "Про виконавче провадження" при винесенні оскаржуваної постанови були виконані з боку відповідача.

Враховуючи вищевикладене, та те, що після відкриття виконавчого провадження державний виконавець повинен у повному обсязі вчиняти виконавчі дії, направлені, у першу чергу, саме на виконання виконавчого документа, у тому числі, здійснювати накладення арешту на майно боржника, суд приходить до висновку, що дії відповідача є правомірними, вчиненими на виконання Закону України "Про виконавче провадження", в зв'язку з чим позовні вимоги про зняття арешту з коштів на р/р № 0958 в ВФ ПАТ Приватбанк, що належить позивачу в межах суми 43866,24 грн., задоволенню не підлягають.

Щодо посилання позивача на те, що постанова про накладення арешту на кошти позивача перешкоджає веденню господарської діяльності останнього, а саме виплати заробітної плати та платежів до бюджету, то суд зазначає, що таке твердження також є не обґрунтоване та свідчить про спробу позивача уникнути виконання рішення суду, яке набрало чинності.

Суд вважає за необхідне зазначити, позивачем не обґрунтовано неправомірність накладення арешту на його кошти та не надано суду доказів, що розрахунковий рахунок №0958 в ВФ ПАТ Приватбанк є відкритим для здійснення операцій по цільовому використанню коштів, які надходять до нього.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права, суд приходить до висновку про відсутність порушень з боку відповідача, оскільки при винесенні постанови про арешт коштів боржника дотримано вимоги Закону України "Про виконавче провадження", тому в задоволенні адміністративного позову Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України необхідно відмовити повністю.

Питання про судові витрати вирішено судом відповідно до ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, Вінницький окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна