Справа № 817/998/16
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 серпня 2016 р.Р і в н е 817/998/16
15год. 05хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Вавелюк А.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Чучаліна К.В.,

відповідача: представник Міщук С.В., представник Ковальчук С.В., представник Юхименко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом:

Приватного акціонерного товариства "Рівненська фабрика нетканих матеріалів"

до Головного управління ДФС у Рівненській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомленя-рішення,

В С Т АН О В И В:

ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "РІВНЕНСЬКА ФАБРИКА НЕТКАНИХ МАТЕРІАЛІВ" (далі - ПРАТ "РІВНЕНСЬКА ФАБРИКА НЕТКАНИХ МАТЕРІАЛІВ") звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 001661401 від 21.06.2016 року.

В обґрунтування позову, позивач заперечує висновки податкового органу, щодо заниження платником податків податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримала з наведених у ньому підстав, зазначила, що в акті перевірки, на підставі якого прийняте оспорюване податкове повідомлення-рішення не наведено жодних доказів неправомірності дій платника податків. Ствердила, що відповідачем одноособово поточний ремонт основних засобів визнається капітальним ремонтом і зменшується сума витрат позивача. Зазначила, що позивач зменшував прямі матеріальні витрати на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, у відповідності до п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України, що підтверджується відповідними первинними документами та регістрами бухгалтерського обліку.

Просила позов задовольнити повністю.

Відповідач позов не визнав, подав заперечення. Представники відповідача в судовому засіданні пояснили, що оспорюване податкове повідомлення-рішення, було прийняте у відповідності до вимог Податкового кодексу України. Зауважили, що платником податків було помилково визнано капітальний ремонт поточним і неправомірно було віднесено до складу витрат. Ствердили, що позивач повинен був коригувати на вартість зворотніх відходів безпосередньо рахунок 90 "Собівартість реалізації".

З наведених підстав спірне податкове повідомлення-рішення представник відповідача вважає правомірним, в задоволенні позову просила відмовити повністю за безпідставністю вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши, наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю з таких підстав.

Судом встановлено, що Головним управлінням ДФС у Рівненській області (далі - ГУ ДФС у Рівненській області) була проведена планова виїзна перевірка ПРАТ "РІВНЕНСЬКА ФАБРИКА НЕТКАНИХ МАТЕРІАЛІВ" з питань дотримання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, а також дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013р. по 31.12.2015 р.

За результатами перевірки було сформовано акт № 114/17-00-14-01/00306644 від 08.06.2016 року, відповідно до висновків якого перевіркою встановлено порушення (за змістом позовних вимог) п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України та занижено податок на прибуток на суму 1063322,00 грн., в т.ч. за 2013 рік - 251165,00 грн., за 2015 рік в сумі 812157,00 грн.

ГУ ДФС у Рівненській області на підставі вказаного акту перевірки, було прийняте податкове повідомлення-рішення № 001661401 від 21.06.2016 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання за податком на прибуток на 1126113,25 грн., у т.ч. 1063322,00 грн. - за податковими зобов'язаннями, 62791,25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вирішуючи адміністративний спір по суті суд враховує наступне.

Згідно п.44.2 ст.44 Податкового кодексу України, для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Згідно ч. 1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV від 16.07.1999 р. - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV від 16.07.1999 р. передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності відображені у Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку №16 "Витрати", затвердженому Наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року за № 318, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за № 27/4248 (далі - Положення № 16).

Відповідно до п.п.15.4 п.15 Положення № 16, до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, операційну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

Згідно п.18 Положення № 16, до адміністративних витрат відносяться загальногосподарські витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів загальногосподарського використання (операційна оренда, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

А згідно п.19 Положення № 16, до витрат на збут включають витрати, пов'язані з

реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема, витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів, пов'язаних зі збутом продукції, товарів, робіт, послуг (операційна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона).

Відповідно до п.15 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку № 7 "Основні засоби". затвердженому Наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 року за № 92, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 18 травня 2000 року за № 288/4509 (далі - Положення № 7), витрати, що здійснюються для підтримання об'єкта в робочому стані (проведення технічного огляду, нагляду, обслуговування, ремонту тощо) та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, включаються до складу витрат.

У п.4 Положення № 7 зазначено, що капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи - витрати на будівництво, реконструкцію, модернізацію (інші поліпшення, що збільшують первісну (переоцінену) вартість), виготовлення, придбання об'єктів матеріальних необоротних активів (у тому числі необоротних матеріальних активів, призначених для заміни діючих, і устаткування для монтажу), що здійснюються підприємством.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача, ПРАТ "РІВНЕНСЬКА ФАБРИКА НЕТКАНИХ МАТЕРІАЛІВ" був проведений поточний ремонт основних засобів на підставі Розпорядження від 26.06.2015 року.

У п.п.1.2 "Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд" затвердженому Наказом Держжитлокомунгоспу України 10.08.2004 за № 150 та зареєстрований у Міністерстві Юстиції 21.08.2004 року за № 1046/9645 (далі - Перелік), наведений перелік робіт, які відносяться до поточного ремонту.

Зокрема, до поточного ремонту відносяться: частковий ремонт покрівлі із рулонних матеріалів (п.п.1.2.6.11); ремонт насосів, вентиляторів, двигунів, ґрат та жалюзі вентиляцій. (п.п.1.2.6.11); ремонт та утеплення водонапірних баків на горищах будівель, обладнання їх кришками, що запираються, ремонт арматури (п.п.1.2.12.3); . утеплення кутів будівель, що промерзають, з внутрішнього боку приміщення (п.п.1.2.2.14); додаткове утеплення металевих балок на горищі з улаштуванням дощатих коробів та засипанням їх утеплювачем (п.п.1.2.5.5); ремонт утеплення розширювальних баків на горищі, зливних та повітряних труб, вантузів тощо (п.п.1.2.11.8); частковий ремонт вентиляційних коробів у приміщеннях з укріпленням існуючих плит та промазуванням тріщин, укріплення вентиляційних жалюзійних ґрат (п.п.1.2.11.5); ремонт ізоляції на трубопроводах (п.п.1.2.14.4).

Таким чином, позивачем, відповідно до положень Переліку, п.44.2 ст.44 Податкового кодексу України, Положення № 16 "Витрати", Положення № 7, було правомірно віднесено до складу витрат затрати на здійснення поточного ремонту з метою підтримання об'єкта в робочому стані.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивачем включено до складу витрат суму витрат у розмірі 4511983,27 грн. на проведення поточного ремонту, що підтверджується матеріальними звітами на списання матеріалів використаних на виконання робіт по конструктивних елементах "ремонтна дільниця. Частковий ремонт покрівлі з рулонних матеріалів - поточний ремонт" та актами на списання матеріальних цінностей, у тому числі: матеріальними звітами на списання матеріалів використаних на виконання робіт по конструктивних елементах "ремонтна дільниця. Частковий ремонт покрівлі з рулонних матеріалів - поточний ремонт": за жовтень 2015 року на суму 333818,93 грн.; за жовтень 2015 року на суму 98199,66 грн.; за жовтень 2015 року на суму 109782,01 грн.; за листопад 2015 року на суму 91104,71 грн.; за листопад 2015 року на суму 264382,37 грн.; за листопад 2015 року на суму 136733,23 грн.; за грудень 2015 року на суму 26022,83 грн.; за грудень 2015 року на суму 171351,31 грн.; за грудень 2015 року на суму 259961,54 грн.; актами на списання матеріальних цінностей: від 09.07.2015 року на суму 74995,20 грн.; від 31.07.2015 року на суму 420014,50 грн.; від 15.10.2015 року на суму 178650,09 грн.; від 20.11.2015 року на суму 462800,00 грн.; від 24.11.2015 року на суму 250100,00 грн.; від 30.11.2015 року на суму 185533,33 грн.; від 30.11.2015 року на суму 153900,00 грн.; № СпТ-698 від 30.11.2015 року на суму 14864,01 грн.; № СпТ-699 від 30.11.2015 року на суму 3977,09 грн.; від 30.11.2015 року на суму 136058,54 грн.; від 02.12.2015 року на суму 410100,00 грн.; від 04.12.2015 року на суму 274800,00 грн.; від 11.12.2015 року на суму 254662,67 грн.; від 31.12.2015 року на суму 200471,25 грн.

Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на норми Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів, затверджених Наказом Міністерства фінансів України від 30 вересня 2003 року за № 561 (далі - Наказ № 561) з огляду на таке.

Відповідно до п.1 Указу Президента України "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" від 03.10.1992р. №493/92 (далі - Указ №493/92) з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Пунктом 2 Указу № 493/92 передбачено, що органом державної реєстрації нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю є Міністерство юстиції України.

Згідно з п.п.8) п.4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. № 228, Міністерство юстиції відповідно до покладених на нього завдань, здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації.

Зі змісту Наказу № 561 вбачається, що цей акт не зареєстрований у Міністерстві юстиції, носить рекомендаційний характер та, як вбачається з п.1 Наказу № 561, не є обов'язковими до виконання підприємствами. Затверджені Наказом № 561Методичні рекомендації не є нормативно-правовим актом в розумінні закону та не можуть встановлювати, змінювати чи припиняти норми права. За своєю правовою природою Методичні рекомендації носять рекомендаційний, роз'яснювальний та інформаційний характер.

Разом із тим, суд зазначає, що відповідачем помилково трактується п.31 Наказу № 561 не на користь платника податків. Так, у п.31 Наказу 561 вказано, що "вартість робiт, що приводять до збiльшення очiкуваних майбутнiх вигод вiд об'єкта основних засобiв, включається до капiтальних iнвестицiй з майбутнiм збiльшенням первiсної вартостi основних засобiв. Пiдставою для визнання капiтальними iнвестицiями витрат, пов'язаних з полiпшенням основних засобiв, є зростання внаслiдок цих витрат очiкуваного термiну корисного використання об'єкта, кiлькостi та/або якостi продукцiї (робiт, послуг), яка виробляється (надається) цим об'єктом. Первiсна (переоцiнена) вартiсть основних засобiв може бути збiльшена на суму витрат, пов'язаних з полiпшенням та ремонтом об'єкта, визначену у порядку, встановленому податковим законодавством."

Таким чином, п.31 Наказу № 561 ставить в залежність формування капітальних інвестиції від наявності покращення потужностей основного засобу після проведеного поліпшення. Внаслідок такого поліпшення може зрости потужність основного засобу або збільшитися строк корисного використання. Однак, ремонтні роботи проведені позивачем були направлені не на поліпшення основних засобів, з метою збільшення їх потужності або збільшення строку корисного використання, а на підтримання основного засобу у належному стані. Виникнення необхідності проведення ремонту вказує на те, що строк корисного використання основного засобу без проведення такого ремонту міг зменшитися, або не проведення ремонту чи могло призвести до знищення основного засобу.

Крім того, суд зазначає, що податкові органи не наділені повноваженнями на власний розсуд визначати чи відбулося поліпшення основних засобів, чи ремонт був здійсненний для підтримання таких основних засобів у робочому стані. Разом із тим, позивач діяв на підставі чинних нормативних документів, які прямо передбачають, що здійснені позивачем роботи повинні відноситися до поточного ремонту, а отже і до складу витрат.

З наведеного вбачається, що висновки відповідача про завищення платником податків витрат в 2015 році на суму 4511983,27 грн. є неправомірними.

Відповідно до п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент здійснення господарських операцій), собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент здійснення господарських операцій), до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Відповідно до п.12 Положення № 16, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, викладеному в пункті 11 цього Положення (стандарту).

У п.11 Положення № 16 встановлене таке. Собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені

загальновиробничі витрати. Виробнича собівартість продукції зменшується на справедливу вартість супутньої продукції, яка реалізується, та вартість супутньої продукції в оцінці можливого її використання, що використовується на самому підприємстві. Перелік і склад статей калькулювання виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) установлюються підприємством.

В Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженій Наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 року за № 291, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 21.12.1999 року за № 893/4186 (далі - Інструкція № 291) вказане наступне.

Рахунок 20 "Виробничі запаси" призначено для узагальнення інформації про наявність і рух належних підприємству запасів сировини і матеріалів (у тому числі сировина й матеріали, які є в дорозі та в переробці), будівельних матеріалів, запасних частин, матеріалів сільськогосподарського призначення, палива, тари й тарних матеріалів, відходів основного виробництва. За дебетом рахунку 20 "Виробничі запаси" відображаються надходження запасів на підприємство, їх дооцінка, за кредитом - витрачання на виробництво (експлуатацію, будівництво), переробку, відпуск (передачу) на сторону, уцінка тощо.

Рахунок 23 "Виробництво" призначений для узагальнення інформації про витрати на виробництво продукції (робіт, послуг). За дебетом рахунку 23 "Виробництво" відображаються прямі матеріальні, трудові та інші прямі витрати, а також розподілені загальновиробничі витрати і втрати від браку продукції (робіт, послуг) з технологічних причин, за кредитом - вартість фактичної виробничої собівартості завершеної виробництвом готової продукції (у дебет рахунків 26, 27), вартість виконаних робіт і послуг (у дебет рахунку 90), собівартість виготовлених у допоміжних (підсобних) виробництвах виробів, робіт, послуг (інструменту, енергії, ремонтно-транспортних послуг тощо). Собівартість послуг з ремонту, проведеного ремонтним підрозділом підприємства, зменшується на вартість матеріалів (зокрема запасних частин), отриманих при його проведенні, які придатні до подальшого використання і оприбутковані у складі запасів (крім матеріалів, отриманих при ліквідації об'єктів основних засобів та інших необоротних матеріальних активів).

Рахунок 23 "Виробництво" кореспондує, у тому числі, за кредитом з дебетом рахунку 20 "Виробничі запаси".

Отже, відповідно до норм п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України, п.11, п.12 Положення № 16, прямі матеріальні витрати, а отже і вся вартість собівартості, зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва. При цьому, керуючись вказаними нормами Податкового кодексу України, Положення № 16, Інструкції № 291, при поверненні зворотніх відходів з виробництва робиться бухгалтерське проведення Дт 20 Кт 23 - на суму зворотніх відходів. Таким чином, вказані зворотні відходи не включаються до собівартості виготовленої продукції, а отже і не включаються двічі до витрат, які впливають на об'єкт оподаткування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем був затверджений План рахунків, згідно якого субрахунок 2011 - "Сировина й матеріали", субрахунок 231 - "Виробництво".

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що станом на 01.01.2013 року на балансі позивача обліковувалося зворотніх відходів на загальну суму 317338,18 грн. В 2012 році ці зворотні відходи не включалися до собівартості продукції, що підтверджується аналізом рахунку 231 за 2012 рік (були здійсненні операції, відображені бухгалтерським проведенням Дт2011 Кт 231).

Судом встановлено, що в 2013 році позивачем було повернуто з виробництва на склад, тобто виключено зі складу витрат, зворотніх відходів на загальну суму 1120791,62 грн., що підтверджується аналізом рахунку 231 за 2013 рік та витягом з журналу проводок за 2013 рік по проведенню Дт 2011 Кт 231 - зменшення суми витрат на вартість зворотніх відходів.

При цьому, судом встановлено, що облік відходів ведеться на підставі належних первинних документів: звітів витрат сировини і допоміжних матеріалів на випуск продукції цехом Вязально-прошивний цех за січень-грудень 2013 року; звітів по відходах за січень-грудень 2013 року; звітів про витрати сировини і допоміжних матеріалів на випуск продукції цехом ЦВТНМ за січень-грудень 2013 року; звітів по відходах за відповідні періоди по цеху ЦВТНМ за січень-грудень 2013 року; звітів витрат сировини і допоміжних матеріалів на випуск продукції Клеєвий цех за січень-грудень 2013 року; звітів по відходах за відповідні періоди по Клеєвому цеху за січень-грудень 2013 року; звітів витрат сировини і допоміжних матеріалів на випуск продукції цехом "Бефама" за січень-грудень 2013 року; звітів по відходах по цеху "Бефама" за січень-грудень 2013 року. Виробництво продукції із використанням зворотніх відходів було регламентовано: Наказом № 2 від 02.01.2013 року; тимчасовою нормою витрат сировини на виробництво: Полотно неткане голкопробивне для меблів "Піма" тип "А" норма № 7; тимчасовою нормою витрат сировини на виробництво: Полотно неткане меблеве норма № 159; тимчасовою нормою витрат сировини на виробництво: Полотно неткане голкопробивне для меблів "Піма" тип "А" норма № 196.

Отже, висновки відповідача про подвійне включення позивачем вартості зворотніх відходів до складу витрат не відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо тверджень представника відповідача, що позивач повинен був віднести вартість зворотніх відходів, які повернуті з виробництва до складу доходів, то суд зазначає таке. Нормами п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України, п.11, п.12 Положення № 16, прямо передбачений обов'язок платника податків зменшувати прямі матеріальні витрати, на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача на п.5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 9 "Запаси", затвердженому Наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 року за № 246, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 751/4044 (далі - Положення № 9), як на доказ того, що платник податків повинен був оприбутковувати зворотні доходи через рахунок бухгалтерського обліку "дохід".

У п.5 Положення № 9 вказано, що запаси визнаються активом, якщо існує імовірність того, що підприємство/установа отримає в майбутньому економічні вигоди, пов'язані з їх використанням, та їх вартість може бути достовірно визначена.

Разом із тим, у п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України, п.11, п.12 Положення № 16, встановлений прямий обов'язок платника податків при визнанні зворотніх відходів активами зменшувати на їхню вартість суму витрат, а не збільшувати суму доходів, як наполягає податковий орган.

Суд відхиляє твердження відповідача, що позивач повинен був коригувати на вартість зворотніх відходів безпосередньо рахунок 90 "Собівартість реалізації", з огляду на таке.

В Інструкції № 291 вказане, що рахунок 90 "Собівартість реалізації" призначено для узагальнення інформації про собівартість реалізованої готової продукції, товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

За дебетом рахунку 90 "Собівартість реалізації" відображається виробнича собівартість реалізованої готової продукції, робіт, послуг; фактична собівартість реалізованих товарів (без торгових націнок), страхові виплати відповідно до договорів страхування, за кредитом - списання в порядку закриття дебетових оборотів на рахунок 79 "Фінансові результати". За дебетом цього рахунку підприємства, які здійснюють діяльність з випуску та проведення лотерей на території України, відображають створення (формування) забезпечення призового фонду (резерву виплат) і резерву, що покриває суму джек-поту, не забезпечену сплатою участі у лотереї.

Таким чином, рахунок 90 "Собівартість реалізації" відображає розмір витрат, понесених для створення товарно-матеріальних цінностей (далі - ТМЦ), які реалізуються. При цьому, рахунок 90 "Собівартість реалізації" формується підприємством саме в момент отримання доходу від такої реалізації, а не в момент створення нових ТМЦ.

Законодавством України (чинним на момент здійснення оспорюваної господарської операції) не було передбачено зменшення собівартості продукції, яка реалізується, на вартість зворотніх відходів у момент її реалізації. Таке зменшення прямих матеріальних витрат на вартість зворотних відходів, повинно відбуватися саме в процесі виробництва. Це вбачається з того, що Інструкцією № 291 не передбачене здійснення проведення Дт 20 Кт 90, або Дт23 Кт 90.

З наведеного вбачається, що висновки відповідача про завищення платником податків витрат в 2013 році на суму 1321921,46 грн. є неправомірними.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту норм Податкового кодексу України вбачається, що оспорюване податкове повідомлення-рішення порушує право позивача на володіння майном (додаткове податкове навантаження, не передбачене законодавством, є втручанням у мирне володіння майном), захист якого гарантовано частиною першою ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Дана справа є майнового характеру, на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України", зі змісту якого вбачається, що збільшення податковим органом зобов'язань особи з податку є втручанням до його майнових прав.

За практикою Європейського суду з прав людини, вимога про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень, яке впливає на склад майна позивача, у тому числі шляхом безпідставного стягнення податків, зборів, штрафних санкцій тощо, є майновою.

Отже, протиправне винесення податковим органом спірного податкового повідомлення-рішення становить втручання у мирне володіння майном позивача, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до частини другої статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

Враховуючи наведене, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами, що при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення суб'єкт владних повноважень діяв необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, чим порушено законні інтереси позивача, які підлягають до судового захисту шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 001661401 від 21.06.2016 року.

Судові витрати присуджуються на користь позивача відповідно до ч.1 ст.94 КАС України.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області №001661401 від 21.06.2016 року.

Присудити на користь позивача Приватного акціонерного товариства "Рівненська фабрика нетканих матеріалів" за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір у розмірі 16 891, 70 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.