Справа № 522/25411/13-а
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2014-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

12 лютого 2014 р.м.ОдесаСправа № 522/25411/13-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Шенцева О.П.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шеметенко Л.П.
судді Домусчі С.Д.
судді Кравець О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2013 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про виплату недоплаченої частини пенсії,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління пенсійного фонду (далі УПФ) України в Одеській області про зобов`язання провести перерахунок та виплату недоплаченої частини пенсії, відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2005 року починаючи з дня припинення виплати у 2008 році та проводити таку виплату у подальшому.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що відповідач безпідставно припинив виплачувати йому підвищення до пенсії, передбачене судовим рішенням.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що пенсія позивача підвищується згідно з чинним законодавством.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій апелянтом ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Постановою Приморського районного суду м. Одеса від 08 липня 2005 у справі №2-5376/2005 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 провести перерахунок раніше призначеної пенсії позивачу з урахуванням підвищення пенсії для інвалідів 2-ої групи на 350%, виходячи з розміру мінімальної пенсії у розмірі 332 грн., починаючи з 01 січня 2005 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2006 року роз`яснено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2005 року у справі №2-5376/05 та порядок його виконання. Перерахунок раніше призначеної пенсії підлягає подальшому виконанню з урахуванням мінімального розміру пенсії, який встановлюється законами України на поточний рік.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що з 01 січня 2006 року вступив в дію п.3 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05 жовтня 2005 №2939-IV, відповідно до якого, розмір підвищення до пенсії інваліду війни 2-ої групи складає 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Тому, з 2006 року позивач не має права на підвищення пенсії по інвалідності на 350% мінімальної пенсії.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказується, що приписом прокуратури Одеської області від 03 липня 2008 року №7/1-131-08 підтверджується правомірність вимог апелянта щодо підвищення пенсії по інвалідності на 350% мінімальної пенсії, що помилково не було встановлено судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не приймає доводи апелянта, виходячи за наступного.

Частиною 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, яка діяла до 01 січня 2006 року) було передбачено право інвалідів війни на отримання підвищення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії у наступних розмірах: інвалідам 1 групи - 400% мінімальної пенсії за віком, 2 групи - 350% мінімальної пенсії за віком, 3 групи - 200% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до п.3 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05 жовтня 2005 року - частину четверту статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" викладено в такій редакції:

«Інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність».

Згідно п.1 Прикінцевих положень цього Закону («Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») - цей Закон набирає чинності з 01 січня 2006 року, крім пунктів 2 і 5, які набирають чинності з 01 липня 2006 року, та пункту 4, який набирає чинності з 01 січня 2007 року.

Отже, п.3 Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» набрав чинності з 01 січня 2006 року, відповідно, з цієї дати інваліди війни ІІ групи мають право на підвищення щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Разом з тим, у період з 01 січня 2006 року по 29 квітня 2006 року діяли норми ст.15 і п."б" ст. 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», на який посилається прокурор в своєму приписі від 03 липня 2008 року №7/1-131-08 (а.с.13, 14), згідно з якими:

- "Особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії за вислугу років підвищуються в таких розмірах: на 400 % мінімальної пенсії за віком інвалідам війни 1 групи; на 350 % мінімальної пенсії за віком інвалідам війни 2 групи; на 200 % мінімальної пенсії за віком інвалідам війни 3 групи; на 150 % мінімальної пенсії за віком - учасникам бойових дій, членам сімей, зазначеним у п. 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також дружинам (чоловікам) померлих інвалідів Великої Вітчизняної війни, які не одружилися вдруге" (ст. 15).

- Пенсії по інвалідності підвищуються на 350% мінімальної пенсії за віком інвалідам війни 2 групи (п."б" ст. 25).

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців" від 04 квітня 2006 року, який набрав чинності 29 квітня 2006 року було усунено протиріччя між Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в частині підвищення пенсій інвалідам війни, а саме: було внесено зміни до ст.ст. 15, 25 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року та викладено її в наступній редакції:

- ст. 15 «Особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 12 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом»;

- ст. 25 «Особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії по інвалідності підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом».

Таким чином, з 29 квітня 2006 року жодним Законом України не було передбачено право позивача на підвищення пенсії по інвалідності на 350% мінімальної пенсії.

Посилання прокурора в зазначеному приписі від 03 липня 2008 року №7/1-131-08 (а.с.13, 14) на те, що позивачу було призначено пенсію до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців" від 04 квітня 2006 року і, тому, згідно з ст. 22 Конституції України, підвищення пенсії позивача не може бути приведено у відповідність з цим Законом є помилковим, та таким, що суперечать Рішенням Конституційного Суду України, які стосуються соціальних виплат.

Таким чином, з 2006 року позивач вже не мав права на підвищення пенсії по інвалідності на 350% мінімальної пенсії, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

Стосовно строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Звернувшись до суду з адміністративним позовом у жовтні 2013 року, позивач вимагав поновлення підвищення пенсійних виплат з 2008 року, що свідчить про пропущення ним строку звернення до суду.

Разом з тим, у Постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2009 року (справа №611293), було зазначено, що відмова в задоволенні позову за пропуском строку можлива лише при наявності у позивача права на позов у матеріальному сенсі (обґрунтованості вимог).

Таким чином, враховуючи, що у позивача не має права на позов у матеріальному сенсі, колегія суддів вважає необхідним погодитись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог та не застосовувати наслідки пропущення позивачем строку звернення до суду у вигляді залишення позову без розгляду.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги як необґрунтовані.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п`ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Л Л.П. Шеметенко

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець