Справа № 814/2082/13-а
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2014-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/2082/13-а

Категорія: 8.3.2 Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Косцової І.П.

за участю секретаря Скоріної Т.С.

за участю сторін:

представник позивача ОСОБА_1В;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та Первомайської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Первомайської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, прийняті Первомайською обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (надалі ОДПІ, відповідач) 18 квітня 2013 року:

- № НОМЕР_1, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на суму 30 892,61 грн., з яких за основним платежем 24 714,09 грн., за штрафними санкціями 6 178,52 грн.;

- № НОМЕР_2, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на суму 60 455 грн., з яких за основним платежем 48 364 грн., за штрафними санкціями 12 091 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказав, що надані ним до ОДПІ первинні документи підтверджують показники його податкових декларацій з податку на доходи фізичних осіб. Також, позивач зазначив, що відповідач протиправно занизив суму податкового кредиту з податку на додану вартість.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав частково протиправним і скасував податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, що було прийнято Первомайською обєднаною державною податковою інспекцією Миколаївської області Державної податкової служби 18 квітня 2013 року, в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що здійснюється фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 818,55 грн., з яких 654,84 грн. основний платіж, 163,71 грн. штрафні санкції.

Також, суд визнав частково протиправним і скасував податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2, що було прийнято Первомайською обєднаною державною податковою інспекцією Миколаївської області Державної податкової служби 18 квітня 2013 року, в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 7 002,25 грн. штрафних санкцій.

В решті позовних вимог суд відмовив.

В апеляційних скаргах ОДПІ та позивача ставиться питання про скасування судового рішення у звязку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ОДПІ у судове засідання суду апеляційної інстанції не зявився, про день, час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу у відповідності до положень ч.4 ст. 196 КАС України.

Зясувавши обставини справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню на наступних підставах.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що з 11 березня 2013 року по 22 березня 2013 року ОДПІ здійснила документальну планову перевірку дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2012 року, результати якої оформила актом від 05 квітня 2013 року № 1608/172/НОМЕР_3 (надалі Акт).

Відповідно до пунктів 2 і 3 розділу ІІІ Акта, позивач порушив:

1. Пункт 177.2 статті 177 Податкового кодексу України (надалі ПК України) «… щодо заниження чистого оподатковуваного доходу за 2011 рік на суму 157 577 грн. Вказані порушення призвели до нарахування податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб за 2011 рік. Документальною перевіркою нараховано податкові зобовязання з податку на доходи фізичних осіб за 2011 рік в сумі 24 714,09 грн.».

2. Підпункти 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4, пункт 7.5 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (надалі Закон № 168), пункт 198.1, пункт 198.2, пункт 198.3, пункт 198.6 статті 198 ПК України «… щодо завищення суми податкового кредиту з податку на додану вартість на суму 48 364,00 грн. Вказані порушення призвели до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню до сплати в бюджет за підсумками поточного звітного періоду, за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2011 року на суму 48 364 грн.

Податковим повідомленням-рішенням № НОМЕР_1 від 18 квітня 2013 року ОДПІ, збільшила суму грошового зобовязання позивача з податку на доходи фізичних осіб на 30 892,61 грн. (з яких 24 714,09 грн. за основним платежем, 6 178,52 грн. за штрафними санкціями).

Податковим повідомленням-рішенням № НОМЕР_4 від 18 квітня 2013 року ОДПІ, збільшила суму грошового зобовязання позивача з ПДВ на 60 455 грн. (з яких 48 364 грн. за основним платежем, 12 091 грн. за штрафними санкціями).

Згідно із вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що при постановленні рішення, судом першої інстанції було дотримано вимоги ст. 159 КАС України у звязку з наступним.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168, 7.4.1 податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у звязку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є обєктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у звязку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту (підпункт 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168).

Пунктом 7.5 статті 7 Закону № 168 визначалась дата виникнення права платника податку на податковий кредит.

На підтвердження податкового кредиту в сумі 20 343 грн. (ФОП ОСОБА_3П.) позивач надав договір про надання консультаційної послуги від 30 листопада 2010 року (т. с. 1, ар. 80), рахунки-фактури, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні, квитанції до прибуткового касового ордера (т. с. 1, ар. 81-90).

Відповідно до пункту 1 договору, ФОП ОСОБА_3 прийняла на себе зобовязання надати за плату позивачу послуги щодо проведення разового консультаційного обслуговування персоналу позивача із фінансових та економічно-правових питань, повязаних з виробничою діяльністю позивача, а саме: консультації з питань комерційної діяльності на ринку засобів захисту рослин; консультації з питань бухгалтерського обліку; юридичні та аудиторські послуги, оновлення бухгалтерського обліку; консультації з питань конюнктури ринку засобів захисту рослин.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, в актах здачі-прийняття робіт не вказано номенклатуру конкретно наданих послуг, відсутні будь-які розрахунки фактичних витрат постачальника наданих послуг, для підтвердження їх дійсного та необхідного використання в господарській діяльності покупця, а саме відсутнє документальне підтвердження ціноутворення вартості виконаних робіт визначених в актах.

Апелянт, в особі позивача, зазначив, що результатом використання ним послуг, які були надані ФОП ОСОБА_3, стало те, що у листопаді 2011 року він вигідно придбав у ТОВ «Ранг», ТОВ «Хімагромаркетинг», ПП «ОККО-Нафтопродукт» засоби захисту рослин, підтвердженням чого є реєстр отриманих податкових накладних (т. с. 1, ар. 109). Окрім того, ФОП ОСОБА_3 надавала позивачу консультації щодо ведення книги Доходів та витрат, заповнення податкових декларацій, ведення електронного реєстру виданих податкових декларацій, облік доходів та витрат за період листопад 2010 року листопад 2011 року.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги вищенаведені доводи, оскільки дата укладення договору з ФОП ОСОБА_3 30 листопада 2010 року, а відповідно до реєстру отриманих та виданих податкових накладних, (т. с. 1, ар. 109), ФОП ОСОБА_2 до 30 листопада 2010 року придбав у ТОВ «Ранг», ТОВ «Хімагромаркетинг», ПП «ОККО-Нафтопродукт» певні товари (послуги), при цьому доказів на підтвердження того, що були придбані саме засоби захисту рослин, позивач не надав.

Суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням суду першої інстанції стосовного того, що сторони договору мали визначити окремо вартість видів послуг та результати від їх надання.

З матеріалів справи вбачається, що пояснень стосовно того, які саме послуги (зокрема юридичні) надала ФОП ОСОБА_3, позивач не надав.

Відповідно до частини 1 статті 364 Господарського кодексу України, аудитором може бути фізична особа, яка має сертифікат, що визначає її кваліфікаційну придатність на заняття аудиторською діяльністю на території України.

Факт існування у ФОП ОСОБА_3 відповідного сертифікату не встановлений, власне, як і не встановлений факт надання нею такого виду послуг (виходячи зі змісту актів здачі-прийняття робіт). Як вказано в акті перевірки (т. с. 2, ар. 18), видами господарської діяльності ФОП ОСОБА_3 у листопаді-грудні 2010 року були інші види оптової торгівлі, роздрібна торгівля на ринках.

З урахуванням того, що позивач не звітував про найманих працівників, неможливо пояснити мету придбання послуг «… щодо проведення разового консультаційного обслуговування персоналу».

Доводи апелянта, в особі позивача, про те, що ФОП ОСОБА_3 надано консультації щодо ведення книги Доходів та витрат, заповнення податкових декларацій, ведення електронного реєстру виданих податкових декларацій, видаткових декларацій, облік доходів та витрат за період листопад 2010 року листопад 2011 року, не узгоджуються ані з предметом договору, ані з визначеним договором строком надання послуг (31 грудня 2010 року), ані зі змістом і датами актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), а тому до уваги судом апеляційної інстанції не примаються.

Враховуючи наведене, доводи ОДПІ про невикористання позивачем в оподатковуваних операціях у межах власної господарської діяльності результатів наданих ФОП ОСОБА_3 послуг є обґрунтованими.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неправомірність включення позивачем до податкового кредиту листопада 2010 року суми 16 760 грн., до податкового кредиту грудня 2010 року суми 3 583 грн.

Як зазначено у пункті 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України;

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України визначається дата виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податків за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Чинною у березні-травні 2011 року редакцією пункту 198.6 пункту 198 ПК України передбачалось, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

На підтвердження податкового кредиту в сумі 28 021 грн. (ТОВ «Мон Шері») позивач надав договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні (багаторазовий) від 01 березня 2011 року, рахунки-фактури, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні, квитанції до прибуткового касового ордера (т. с. 1, ар. 47-79).

Відповідно до договору, ТОВ «Мон Шері» (перевізник) зобовязується доставляти ввірений йому позивачем (замовником) вантаж до пункту призначення в установлені строки та видавати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а замовник зобовязується сплачувати за перевезення вантажу встановлену плату (пункт 1.1); перевізник виконує для замовника перевезення вантажів, обумовлених актами виконаних робіт, які є невідємною частиною цього договору (пункт 1.2); перевізник та замовник за 10 днів до початку кожного місяця кварталу спільно визначають конкретні місячні плани (пункт 1.3); перевізник виконує для замовника повязані з перевезенням вантажів транспортно-експедиційні операції та послуги (пункт 1.4); перевізник зобовязаний забезпечити збереження вантажу з моменту його прийняття для перевезення та до моменту видачі в пункті призначення правоуповноваженій на одержання вантажу особі (підпункт 2.2.4 пункту 2.2).

Доказів узгодження сторонами договору виду вантажу, строків його доставки, плати за перевезення вантажу, визначення сторонами місячних планів, документів на підтвердження факту укладення позивачем і ТОВ «Мон Шері» договору транспортного експедирування, документів на підтвердження фактів прийняття перевізником вантажу та передачі цього вантажу вантажоодержувачу позивач не надав.

Відповідно до статті 306 Господарського кодексу України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, повязана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Як вказано у статті 307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобовязується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобовязується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобовязані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Відповідно до частини 5 статті 308 Господарського кодексу України, про прийняття вантажу до перевезення перевізник видає вантажовідправнику в пункті відправлення документ, оформлений належним чином.

Актом ОДПІ засвідчила факт відсутності товарно-транспортних накладних. Крім того, відповідач зазначив, що до податкового кредиту квітня 2011 року позивач включив суму 1 666,67 грн., що не підтверджена податковою накладною.

Апелянт, в особі позивача, зазначив, що у березні-травні 2011 року він придбавав і реалізовував засоби захисту рослин, транспортування яких здійснювало ТОВ «Мон Шері». На підтвердження цього ФОП ОСОБА_2 надав видаткові та податкові накладні (т. с. 1, ар. 136-250).

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги ці пояснення, оскільки ані під час здійснення перевірки, ані під час розгляду справи позивач не надав допустимих доказів на підтвердження звязку між придбанням позивачем товарів, перевезенням товарів ТОВ «Мон Шері» і доставкою товарів до покупців позивача, тобто доказів придбання послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності (власне, як не довів і факту надання ТОВ «Мон Шері» послуг з перевезення вантажів).

Крім того, в жодній з податкових накладних, що були виписані ТОВ «Мон Шері», немає посилань на договір про перевезення вантажів від 01 березня 2011 року; податкові накладні у травні 2011 року ТОВ «Мон Шері» виписало на суми авансових платежів, а податкову накладну № 181 (т. с. 1, ар. 78) на «часткове відвантаження товару».

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок ОДПІ про завищення позивачем податкового кредиту у березні-травні 2011 року на 28 021 грн.

У пункті 11 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України вказано, що штрафні (фінансові) санкції за наслідками перевірок, які здійснюються контролюючими органами, застосовуються у розмірах, передбачених законом, чинним на день прийняття рішень щодо застосування таких штрафних (фінансових) санкцій (з урахуванням норм пункту 7 цього підрозділу). Відповідно до пункту 7, штрафні санкції за порушення податкового законодавства за період з 1 січня по 30 червня 2011 року застосовуються у розмірі не більше 1 гривні за кожне порушення.

Таким чином, за допущені позивачем у березні-травні 2011 року порушення сума штрафних санкцій складає 3 грн., а не 7 005,25 грн., як визначила ОДПІ.

Враховуючи це, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 підлягає визнанню протиправним і скасуванню частково, в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 7 002,25 грн.

Стосовно податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідач вказав, що позивач зависив суму загального оподатковуваного доходу за 2011 рік на 20 741 грн. та зависив суму документально підтверджених витрат за 2011 рік на 178 318 грн.

Також, ОДПІ визначила суму чистого оподатковуваного доходу, отриманого позивачем від здійснення підприємницької діяльності за 2011 рік, - 166 797 грн. (в тому числі 9 220 грн. задекларовані позивачем, 157 577 грн. встановлені відповідачем як різниця між 178 318 грн. і 20 741 грн.).

На підставі цих висновків, з урахуванням показників декларації позивача, ОДПІ визначила суму податку 24 714,09 грн. і застосувала штраф в сумі 6 178,52 грн. (25%). При обчисленні суми податку відповідач послався на пункт 167.1 статті 167 ПК України.

Позивач виявлений перевіркою факт завищення у 2011 році суми загального оподатковуваного доходу на 20 741 грн. не заперечив.

Сума 178 318 грн. (не визнані відповідачем витрати) складається, як зазначено в акті, з:

42 691 грн. сума витрат, понесених на закупку товару, сплата за придбання яких надійшла на банківський рахунок платника 27 лютого 2012 року від ПП «Агро-Альянс»;

3 200 грн. сума єдиного соціального внеску, сплачена платником у 2012 році;

652 грн. комісія банку, списана з банківського рахунку платника у 2012 році;

131 775 грн. сплачені позивачем на користь ТОВ «Мон Шері».

Факт завищення суми документально підтверджених витрат на 178 318 грн. позивач не визнав, зазначивши при цьому таке.

У Книзі № 2 обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність за 2011 рік відсутні витрати 3 200 грн. і 652 грн. (т. с. 1, ар. 101-105).

Доводів на спростування цього доказу ОДПІ не надала, в звязку з чим суд першої інстанції вірно зробив висновок про безпідставність заниження відповідачем витрат позивача на суму 3 852 грн.

Відповідно до чинної станом на 01 січня 2012 року редакції пунктів 177.2 і 177.4 статті 177 ПК України, обєктом оподаткування (доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування) є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, повязаними з господарською діяльністю такої особи-підприємця. До переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього Кодексу.

Як вказано у підпункті 138.1.1 пункту 138.1, пункті 138.2 статті 138 ПК України, витрати операційної діяльності (що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування) включають зокрема собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Витрати, які враховуються для визначення обєкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до чинної станом на 01 січня 2012 року редакції пункту 138.4 статті 138 ПК України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Як вказано в Акті (і не спростовано позивачем), у 2011 році він придбав певні товари, які в подальшому реалізував ПП «Агро-Альянс». Витрати і дохід позивач відобразив у декларації за 2011 році.

Відповідач встановив (і це не спростовано позивачем), що грошові кошти за реалізовані товари ПП «Агро-Альянс» перерахувало у 2012 році.

Враховуючи це, ОДПІ дійшла висновку, що дохід в сумі 44 310 грн. (абзац 3 на стор. 19 Акта) позивач отримав у 2012 році (в звязку з оплатою товарів), відповідно, витрати операційної діяльності (собівартість реалізованих товарів) не підлягали включенню до декларації за 2011 рік. Тому, як зазначив відповідач, сума 42 691 грн. (абзац 3 на стор. 21 Акта) підлягає виключенню із загальної суми витрат операційної діяльності у декларації за 2011 рік.

Виходячи з Акта, відповідач:

- зменшив суму доходу за 2011 рік на 44 310 грн. (абзаци 2-3 на стор. 19);

- збільшив суму доходу на 44 310 грн. за І-ІІІ квартали 2012 року (абзаци 5-6 на стор. 19);

- зменшив суму витрат за 2011 рік на 42 691 грн.;

- збільшив суму витрат за І-ІІІ квартали 2012 року на 42 691 грн.;

На думку суду першої інстанції, висновки ОДПІ про завищення позивачем у 2011 році витрат на суму 42 691 грн. та на суму 131 775 грн. кошти, що були перераховані на користь ТОВ «Мон Шері», відповідають нормам ПК України.

Колегія судів, також, вважає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Так, визнана позивачем сума завищення доходу складає 20 741 грн., тому сума доходу дорівнює 724 519 грн.

На думку суду, висновок ОДПІ про завищення витрат є правильним частково, в сумі 174 466 грн. (42 691 грн. + 131 775 грн.), тому сума витрат дорівнює 561 574 грн. (736 040 грн. 174 466 грн.).

Згідно з пунктом 177.1 статті 177 і пунктом 167.1 статті 167 ПК України суд першої інстанції вірно розрахував суму податку, яка складає 24 059,25 грн. (сума штрафу 6 014,81 грн.).

Таким чином, податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 підлягає визнанню протиправним і скасуванню частково, в сумі 818,55 грн., з яких 654,84 грн. основний платіж (24 714,09 грн. 24 059,25 грн.), 163,71 грн. штрафні санкції, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та Первомайської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Первомайської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст виготовлено 18.03.2014 року.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова