Справа № 817/1081/16
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 серпня 2016 р.Р і в н е 817/1081/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів - Жуковської Л.А. (головуючий), суддів Шарапи В.М. Сала А.Б. , за участю секретаря судового засідання Вавелюк А.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув,

відповідача: представник не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доНаціонального банку України
про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (по тексту постанови - ОСОБА_1, позивач) звернувся з адміністративним позовом до Національного банку України (по тексту постанови - відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі в сумі 12062,44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано наступними обставинами.

Так, позивач вказує, що 28 грудня 2015 року був незаконно звільнений з посади головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області, однак постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року (справа № 817/75/16) поновлений на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області.

Зазначає, що згідно вказаного рішення було стягнуто на його користь з Національного банку України середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 25516, 70 грн. та допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області з 28 грудня 2015 року та стягнення на користь ОСОБА_1 з Національного банку України середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9742,74 грн.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2016 року рішення суду першої інстанції було змінено в частині розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення по дату розгляду справи судом.

Звертає увагу і на те, що на підставі виконавчого листа від 18 березня 2016 року та заяви про відкриття виконавчого провадження, згідно постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11 квітня 2016 року було відкрите виконавче провадження - ВП № 50779036.

Окрім цього, вказує, що 28 березня 2016 року було надіслано лист голові Національного банку України з вимогою негайного виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, однак незважаючи на вжиті заходи, відповідач затримав виконання рішення суду і поновив на роботі лише 22 квітня 2016 року (перший робочий день після поновлення - 25 квітня 2016 року), що підтверджується наказом № 1650-к від 22 квітня 2016 року.

З врахуванням зазначеного вище, позивач вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити йому середній заробіток в сумі 12062,44 грн. за період з 18 березня 2016 року по 22 квітня 2016 року (включно), за час затримки виконання рішення суду.

Відповідач у справі позов не визнав у повному обсязі та подав відповідне письмове заперечення (а.с. 24-29).

У своєму запереченні вказує, що Національний банк України не мав можливості виконати Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 у справі №817/75/16 до її отримання, оскільки для підготовки відповідного наказу необхідно знати відомості зазначені в рішенні, зокрема, щодо дати поновлення на роботі та суми, яка підлягає виплаті.

Зазначає і те, що Національний банк України постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 у справі №817/75/16 отримав лише 30.03.2016, а тому не зміг виконати судове рішення з причин, які не залежали від його волі, оскільки підставою негайного виконання є не просто рішення суду, а його примірник/копія, а тому вимога позивача про стягнення коштів за період з 18.03.2016 року по 22.04.2016 року не підлягає задоволенню.

Наказом №1650-к від 22.04.2016 року "Про поновлення на роботі ОСОБА_1.", позивача поновлено на роботі з 28.12.2016, тобто з дати звільнення .

На думку відповідача, постанова Рівненського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 у справі №817/75/16 є виконаною у повному обсязі з дати видачі наказу від №1650-к 22.04.2016 року "Про поновлення на роботі ОСОБА_1.".

При цьому, звертає увагу суду на те, що позивач поновлений з 28.12.2015, тобто з дати, з якої судом позивача поновлено на роботі. Крім того вказує, що Національний банк України у повному обсязі виплатив позивачу кошти за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9 742,74 грн.

Вважає, що виконав постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 у справі №817/75/16, поновивши позивача на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України з дати вказаної в резолютивній частині рішення, а відтак позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Позивач в судове засідання 31.08.2016 не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, подав заяву в якій просив розгляд справи здійснити без його участі.

Відповідач в судове засідання не прибув, причини не явки суду не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду відповідач був повідомлений належним чином, про причини свого неприбуття суд не повідомив, подав письмові заперечення на адміністративний позов.

Судом явка сторін у судове засідання не визнавалася обов'язковою, а відтак розгляд справи можливий на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Згідно з ч.6 ст.12 та ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, дослідивши, наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення повністю.

Судом встановлено, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року в адміністративній справі № 817/75/16 визнано протиправним і скасовано наказ № 392-к від 28 грудня 2015 року Управління Національного банку України в Рівненській області "Про звільнення ОСОБА_1." та поновлено останнього на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області; стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 25516, 70 грн. та допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області з 28 грудня 2015 року та стягнуто на користь ОСОБА_1 з Національного банку України середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9742,74 грн.

Разом з тим, постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2016 року рішення суду першої інстанції було змінено та абзац 5 резолютивної частини викладено в наступній редакції: «Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15 773 грн. 96 коп.».

Матеріалами справи також стверджено, що наказ Національного банку України про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області за №1650-к було видано 22.04.2016 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч. 1 ст. 255 цього Кодексу постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

У відповідності п.3 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно з ч. 2 ст. 257 цього Кодексу судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини, регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників, в тому числі і передбачає їх матеріальний захист у зв'язку із незаконним звільненням.

Згідно із ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У відповідності до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є встановлений судом факт затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Приймаючи рішення по суті заявлених вимог, суд відхиляє доводи Національного банку України про відсутність підстав для застосування ст. 236 КЗпП України у зв'язку з неможливістю виконання рішення суду з причин, які не залежали від його волі, оскільки, на його думку, підставою негайного виконання є не просто рішення суду, а його примірник/копія.

Суд зазначає, що реалізація ст. 236 КЗпП України спрямована на захист трудових прав працівника, який поновлений судом на роботі, та, у своє чергу є фактором, що запобігає зловживанню роботодавця з певних причин затримувати видання наказу чи розпорядження, а відтак і затримку до допуску працівника до роботи.

Отже, для поширення на роботодавця матеріальної відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України, достатньо встановити сам факт затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Суд констатує, що видання роботодавцем наказу чи розпорядження про поновлення працівника лише завершує періоду часу, за який можливе стягнення середньомісячного заробітку.

На думку суду, практичний зміст у правозастосуванні ст. 236 КЗпП України полягає в унеможливленні затримки виконання судового рішення, шляхом не видавання наказу або розпорядження про поновлення працівника, оскільки така обставина тягне за собою процедуру стягнення середнього заробітку за час такої затримки.

Суд враховує, що відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, «…законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення».

Як роз'яснено у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Судом встановлено, що відповідач поновив ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області своїм наказом від 22.04.2016 року за №1650-к, однак з моменту оголошення постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року, на підставі якої видано такий наказ, по період оформлення наказу Національного банку України про поновлення (22.04.2016) наявний факт затримки виконання судового рішення, що зумовлює стягнення виплати середнього заробітку.

За таких обставин, у зв'язку із несвоєчасним виконанням відповідачем постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 року у справі № 817/75/16 про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області, яке набрало законної сили, суд приходить до висновку, що на користь позивача з відповідача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, а саме з 18.03.2016 року по 22 квітня 2016 року (включно).

Відповідно до ч. 3 п. 32 роз'яснення, яке міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Основним нормативно-правовим актом, що визначає порядок розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу є Постанова Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку розрахунку середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100 від 08.02.1995).

Згідно із п. 8 розділу 4 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Водночас, суд звертає увагу на те, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення, не відображають суми відрахувань згідно вимог чинного законодавства.

Дані положення кореспондуються із позицією викладеною в п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» відповідно до якого, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Подібні приписи зазначені також в п. 3 Порядку № 100 від 08.02.1995, відповідно до якого усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 у справі №817/75/16 встановлено та у порядку ст. 72 КАС України не підлягає додатковому доказуванню, розмір середньоденної заробітної плати позивача - 463,94 коп.

З врахуванням розрахунків норм тривалості робочого часу, на користь позивача підлягає до присудження за період з 18.03.2016 року по 22.04.2016 року середній заробіток у розмірі 12062,44 грн. (з розрахунку: 26 робочих днів (26х463,94 грн. =12062,44 грн. ).

У частині застосування строків звернення, передбачених ст. 99 КАС України, суд звертає увагу на Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8рп/2013 у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці".

Конституційним Судом України констатовано, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

В силу вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, тому позовні вимоги є такими, що підлягають до задоволення.

Підстави для застосування ст.94 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 року по справі №817/75/16 в сумі 12062,44 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий cуддя Жуковська Л.А.

Судді Шарапа В.М.

Сало А.Б.