Справа № 466/2044/15-а
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2016-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2016 року Справа № 876/6168/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Державної автомобільної інспекції УМВС України у Тернопільській області про скасування постанови за апеляційною скаргою управління Державної автомобільної інспекції УМВС України у Тернопільській області на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 14 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до управління Державної автомобільної інспекції УМВС України у Тернопільській області про скасування постанови серії АА2 №529671 від 08.03.2015 року у справі про адміністративне правопорушення, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. та закриття провадження по адміністративній справі.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 травня 2015 року позов задоволено. Скасовано постанову від 08.03.2015 року серія АА2 № 529671 старшого інспектора роти ДПС ДАІ УМВС України у Тернопільській області Савки І.Б. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень, а провадження у справі закрито за відсутністю складу правопорушення.

Не погодившись із винесеним рішенням, його оскаржило управління Державної автомобільної інспекції УМВС України у Тернопільській області, яке покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просило скасувати постанову та прийняти нову. У апеляційній скарзі вказує, що судом не було взято до уваги, що обов'язковій повірці підлягають лише спеціальні технічні засоби, передбачені у Переліку, затвердженому наказом МВС України від 01.03.2010 року № 33. Відеокамера не відноситься до засобів вимірювальної техніки та не потребує повірки, а використання такого роду техніки дозволено працівникам міліції п. 12 ст. 11 Закону України «Про міліцію». Тому відео фіксація руху транспортного засобу була вчинена правомірно працівником міліції та про вказаний факт вказано у протоколі про адміністративне правопорушення у графі «до протоколу додаються». Судом першої інстанції неналежним чином досліджено докази, а саме, на відео чітко зафіксовано, що транспортний засіб позивача рухається з увімкненими габаритними вогнями, а не ближнім світлом фар.

У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення без змін.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно протоколу серії АП1 № 057826 від 08 березня 2015 року ОСОБА_1 на 120 км автомобільної дороги Львів-Тернопіль, керуючи автомобілем ВАЗ-2107 д.н.з. о2102ЛВ не ввімкнув ближнє світло фар поза населеним пунктом, чим порушив вимоги п. 9.8 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Постановою серії АА2 № 529671 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу 425 грн.

Не погодившись з цією постановою, позивач оскаржив її до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП не доведена.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов'язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух; не створювати перешкод для проїзду спеціалізованого санітарного транспорту бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, який рухається з включеними проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом; у випадках, визначених Законом України «Про екстрену медичну допомогу», надавати необхідну домедичну допомогу та вживати всіх можливих заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги, у тому числі потерпілим внаслідок дорожньо-транспортних пригод.

Згідно вимог п. 9.8 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (чинним на момент виникнення спірних правовідносин), з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.

Вмикання ближнього світла фар на транспортному засобі, що рухається у світлу пору доби, використовується для виділення його в потоці інших транспортних засобів, попередження про можливу небезпеку і служить для завчасного сприйняття і вжиття необхідних заходів іншими учасниками дорожнього руху.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП України порушення водіями транспортних засобів правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування водієм під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу від двадцяти п'яти до тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення в розумінні ст. 251 КУпАП є належним доказом у справі про адміністративне правопорушення, який встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 256 КУпАП передбачено, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз'яснюються його права і обов'язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Отже, колегія суддів зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення фіксує факт вчинення особою такого правопорушення та є самостійним доказом при вирішенні питання щодо притягнення винної особи до адміністративної відповідальності.

Згідно наявного в матеріалах справи протоколу по справі про адміністративне правопорушення, 08.03.2015 року ОСОБА_1 на 120 км автомобільної дороги Львів-Тернопіль, керуючи автомобілем ВАЗ-2107 д.н.з. о2102ЛВ не ввімкнув ближнє світло фар поза населеним пунктом, чим порушив вимоги п. 9.8 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП (а.с. 5).

Судом першої інстанції зазначено, що факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення належними доказами не стверджується. В судове засідання представник управління ДАІ при ГУМВС України у Тернопільській області не з'явився, крім того, не представив суду достатніх та належних доказів в підтвердження правомірності оскаржуваної постанови, на адресу суду було скеровано диск з відеозаписом згідно якого, що ОСОБА_1 08.03.2015 року о 15.50 год. керуючи автомобілем марки ВАЗ 2107 д.н.з. о2102ЛВ на автодорозі Львів-Тернопіль 120 км. їхав із ввімкненим ближнім світлом фар.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АП1 № 057826 від 08 березня 2015 року (а.с. 5) на підставі якого винесена постанова по справі про адміністративне правопорушення, позивач порушив п. 9.8 Правил дорожнього руху затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306, керуючи автомобілем поза населеними пунктами без ввімкнених денних ходових вогнів чи ближнього світла фар, отже, вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП України.

Стосовно доводів про застосування несертифікованих технічних пристроїв, то суд першої інстанції помилково дійшов висновку про незаконність даного доказу, оскільки відповідно до п. 12 ст. 11 Закону України «Про міліцію» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) міліції для виконання покладених на неї обов'язків надається право проводити кіно-, фото- і звукофікацію, як допоміжний засіб попередження протиправних дій та розкриття правопорушень.

Відповідно до наказу Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 01.02.2005 року № 28 «Про затвердження Переліку продукції, що підлягає обов'язковій сертифікації в Україні» відеокамера (фотоапарат) не підлягає обов'язковій сертифікації.

Крім того, згідно наданого відеозапису (а.с. 21), ОСОБА_1 керував автомобілем з увімкненими габаритними вогнями, а не ближнім світлом фар чи денними ходовими вогнями, що не оскаржувалось позивачем у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на виконання вимог ч. 2 ст. 72 КАС України надав до суду належні докази правомірності рішення щодо винесення оскаржуваної постанови, та обґрунтував свою позицію.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної автомобільної інспекції УМВС України у Тернопільській області - задовольнити, постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 14 травня 2015 року у справі № 466/2044/15-а - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

В.Я. Макарик

Повний текст виготовлено 06 вересня 2016 року.