Справа № 826/1077/16
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2016-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1077/16 Головуючий у 1-й інстанції: Федорчук А.Б. Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

06 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Карпушової О.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, правління Державної міграційної служби України у Волинській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Головного управління Державної міграційної служби України у Донецькій області, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області, Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області, Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області, Управління Державної міграційної служби України у Луганській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Львівській області, Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, Управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області, Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області про визнання протиправними дій, зобов"язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, правління Державної міграційної служби України у Волинській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Головного управління Державної міграційної служби України у Донецькій області, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області, Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області, Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області, Управління Державної міграційної служби України у Луганській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Львівській області, Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, Управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області, Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області, в якому просив суд:

визнати протиправними вимоги (дії) Державної міграційної служби України та її територіальних органів (їх структурних підрозділів) щодо обов'язкової сплати платежів за оформлення, виготовлення, персоналізацію та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон, крім платежів передбачених Декретом Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 року № 7-93 «Про державне мито».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Позивачем, ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу, у якій він просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2016 року та прийняти нову постанову про задоволення повних вимог в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та надано невірну правову оцінку діям відповідача щодо оцінки правомірності дій щодо обов'язкової сплати платежів за оформлення, виготовлення, персоналізацію та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, ознайомившись із наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, виходив з того, що в матеріалах справи відсутні рішення суб'єкта владних повноважень, що оформлені вимогою про сплату платежів за оформлення закордонного паспорту, натомість позивач посилається на ряд відповідей від ДМС та її структурних підрозділів, що наявні в матеріалах справи, відповідно до яких обов'язковими платежами є державне мито, плата за оформлення та видачу закордонного паспорту, плата за видачу бланку закордонного паспорту.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інтонації, виходячи з наступного.

Так, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 06 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві вул. Межигірська, 30, м. Київ) для оформлення та виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм біометричної інформації (далі також - закордонний паспорт з електронним носієм) в загальному порядку.

Позивачеві було повідомлено, що відповідно до п. 22 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністра України від 07.05.2014 року № 152, окрім оригіналів документів необхідно надати їх копії в трьох екземплярах та здійснити оплату:

170,00 грн. - держмито згідно Декрету КМУ від 21.01.1993 року № 7-93;

87,15 грн. - за та видачу паспорта згідно постанови КМУ від 04.06.2007 року № 795;

304,32 грн. - за бланк паспорта згідно постанови КМУ від 26.10.2011 року № 1098.

В подальшому, Позивач звернувся до Державної міграційної служби України (далі - ДМС) та всіх її територіальних органів з однаковими інформаційними запитами щодо надання інформації про перелік та розмір обов'язкових платежів, які в обов'язковому порядку необхідно здійснити для оформлення та виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм біометричної інформації.

На вказані запити, на адресу ОСОБА_2 надійшли відповіді, які фактично всі зводяться до того, що для отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм біометричної інформації необхідно здійснити обов'язкові платежі відповідно до ст. 3 Декткету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 року №7-93 «Про державне мито»; відповідно до п. 27 Переліку платних послуг, які надаються підрозділами МВС та ДМС України, розмір плати за їх надання; відповідно до п. 4 Порядку надання підрозділами МВС та ДМС платних послуг.

Встановивши обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції переходить до визначення правового регулювання спірних правовідносин та оцінки доказів.

Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, визначено, що ДМС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи. На утворені територіальні органи та територіальні підрозділи ДМС України може покладатися виконання окремих завдань за міжрегіональним принципом (пункт 7 Положення про ДМС України).

Пунктом 3 Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 року № 563, визначено, що завданням територіальних органів є реалізація повноважень міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі також - Закон № 3857-ХІІ) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і ви'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до ст. 1 цього Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Поряд з цим, правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов'язки осіб, на ім'я яких видані такі документи, визнається нормами та положеннями Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі також - Закон № 5492-VI). Відповідно до ст. 1 цього Закону суспільні відносини, пов'язані із «оформленням, видачею, обміном, переоформленням, продовженням строку дії, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи».

Відповідно до ст. 13 Закону № 5492-VІ закордонний паспорт є документом, оформлення якого передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру і за своїм призначенням відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Згідно зі ст. 2 Закону № 3857-ХІІ паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчує особу громадянина України під час перебування за її межами. Положення про закордонний паспорт затверджується у встановленому порядку (постанова ВРУ від 26.06.92 року № 2503-XII).

Відповідно до ст. 2 Закону № 3857-ХІІ та ст. 13 Закону № 5492-УІ закордонний паспорт є власністю України і за умови його належного оформлення є дійсним для виїзду в усі держави світу.

Порядок оформлення і видачі закордонного паспорту регулюється Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 682.

Відповідно до п.п. 1, 2 зазначеного Порядку паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, за кордоном і дає такій особі право на виїзд з України і в'їзд в Україну.

Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон. Громадянин України, який через свої релігійні переконання відмовився від внесення інформації (у тому числі відцифрованих відбитків пальців рук) до безконтактного електронного носія, що імплантований до паспорту для виїзду за кордон, має право на отримання паспорта для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія.

Пунктом 20 зазначеного Порядку визначено, що оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі її особистої заяви-анкети.

Згідно з п. 22 Порядку для оформлення паспорта для виїзду за кордон особа подає:

1) заяву-анкету;

2) паспорт громадянина України (для осіб, що досягли шістнадцятирічного віку та постійно проживають в Україні);

3) свідоцтво про народження (у разі оформлення вперше паспорта для виїзду за кордон особі, що не досягла шістнадцятирічного віку);

4) відповідні документи, що підтверджують здійснення встановлених законодавством платежів, або оригінал і копію документа про звільнення від таких платежів;

5) заяву про відмову від внесення інформації (у тому числі відцифрованих відбитків пальців рук) до безконтактного електронного носія, що імплантований до паспорта для виїзду за кордон (у разі потреби). У разі оформлення паспорта особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, таку заяву від її імені подають батьки (якщо батьки не перебувають у шлюбі, - той з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачі, опікуни, піклувальники або інші представники чи представники закладів, які виконують функції опікунів чи піклувальників над цією особою. Заява від другого з батьків не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства;

6) у разі оформлення паспорта особі, що не досягла дванадцятирічного віку, або особі, яка не може пересуватись самостійно у зв'язку із тривалим розладом здоров'я, що підтверджується відповідною довідкою лікувального закладу, може бути подано дві кольорові фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра та одну фотокартку розміром 10 х 15 сантиметрів для внесення відцифрованого зображення особи шляхом сканування.

В той же час, пунктом 42 Порядку визначено підстави для відмови у видачі паспорта для виїзду за кордон, зокрема, Територіальний орган або підрозділ ДМС має право відмовити особі у видачі паспорта для виїзду за кордон, якщо:

1) стосовно видачі паспорта для виїзду за кордон звернулася особа, яка не досягла шістнадцятирічного віку, або представник особи, який не має документального підтвердження повноважень на отримання паспорта для виїзду за кордон;

2) особа вже отримала паспорт для виїзду за кордон, який є дійсним на день звернення (крім обміну, видачі паспорта замість втраченого або викраденого, а також наявності другого паспорта для виїзду за кордон з підстав, визначених цим Порядком);

3) особа подала не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорта для виїзду за кордон;

4) дані, отримані з баз даних Реєстру, не підтверджують інформацію, надану особою. Абзацом першим пункту 5 Порядку № 152 передбачено, що оформлення, видача паспорта для виїзду за кордон громадянам (у тому числі отримання відцифрованих відбитків пальців рук) здійснюється територіальними органами або підрозділами ДМС незалежно від місця проживання громадянина у взаємодії з Головним обчислювальним центром Єдиного державного демографічного реєстру та Державним центром персоналізації документів.

Отже, отримання паспорта для виїзду за кордон є правом громадян України, які реалізують його на свій розсуд. Оформлення та видача паспорта здійснюється у встановленому законодавством порядку територіальним органом або підрозділом ДМС України виключно за наявності відповідного письмового волевиявлення особи. При цьому, дотримання особою певних правил, пов'язаних з процедурою оформлення та видачі паспорта (у т.ч. щодо справляння встановленої законодавством плати), є обов'язковим та не може вважатися порушенням прав особи, оскільки є умовою отримання такого паспортного документу.

Колегія суддів зауважує, що матеріалами справи не підтверджено, а Позивачем не заперечується те, що він безпосередньо не звертався із заявою про видачу паспорта для виїзду за кордон, ОСОБА_2 оскаржує, як він стверджує дії ДМС України та її територіальних підрозділів щодо того, що вказані органи в своїх листах вимагають здійснити сплату обов'язкових платежів, які суперечать положенням чинного законодавства.

Також, в матеріалах справи відсутні рішення суб'єкта владних повноважень, що оформлені вимогою про сплату платежів за оформлення закордонного паспорту, натомість позивач посилається на ряд відповідей від ДМС та її структурних підрозділів, що наявні в матеріалах справи, відповідно до яких обов'язковими платежами є державне мито, плата за оформлення та видачу закордонного паспорту, плата за видачу бланку закордонного паспорту.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Як зазначив Вищий адміністративний суд України в Ухвалі від 23.09.2015 р. у справі № К/800/22347/15 за змістом статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів. Так, відповідно до частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Отже, захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають лише порушені права та інтереси осіб, а задоволенню ті позовні вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Виходячи з викладеного, обов'язковою умовою для задоволення позовних вимог є участь позивача у правовідносинах, які вказана оспорювана норма регулює.

В Ухвалі від 05.06.2015 р. у справі № 800/187/15 Вищий адміністративний суд України зазначив, що право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Крім того, в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 27.07.2010 року №1145/11/13-10 зазначається, що обов'язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення.

В даному ж випадку, з листів ДМС України та її територіальних підрозділів не вбачається створення якихось обов'язків для Позивача чи зобов'язання його вчинити певні дії, тому посилання на постанови ВСУ від 03.12.2013 року у справі №21-416а13 та від 17.12.2013 року №21-441а13 в даному випадку не приймаються до уваги, оскільки в згаданих справах Верховним Судом України надавалась правова оцінка питанню відмови особі в оформленні паспорта громадянина України для тимчасових поїздок за кордон, в той час як в рамках спірних правовідносин відмова позивачу у видачі паспорту взагалі відсутня.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідачі як суб'єкти владних повноважень надали суду достатні та беззаперечні докази в обґрунтування правомірності своєї позиції.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 254, 265 КАС України, колегія суддів. -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2016 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді О.В. Карпушова

А.Ю. Кучма

(Повний текст Ухвали виготовлений 07 вересня 2016 року)

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Карпушова О.В.

Кучма А.Ю.