Справа № 826/6237/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 вересня 2016 року 08:00 №826/6237/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кобилянського К.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Головного управління казначейства України у місті Києві
про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, стягнення надміру сплачених коштів
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві), Головного управління казначейства України у місті Києві, в якому просить:

визнати протиправними та скасування податкові повідомлення - рішення від 17.06.2015 №8353-17 та від 16.02.2016 №;

визнати протиправними дії відповідача по проведенню камеральної перевірки, за результатами якої складено акт №303/26-58-12-06-11- від 03.02.2016;

присудити з Державного бюджету України помилково та/або надміру сплачені грошові кошти в розмірі 18750,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.09.2016 №826/6237/16 закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення з Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві заподіяну шкоду (понесені витрати на сплату послуги банку з перерахування помилково та/або надміру сплаченого податку) в розмірі 250 (двісті п'ятдесят) грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що оподаткування транспортним податком не відповідає вимогам статті 58 Конституції України щодо незворотності дії закону у часі. У зв'язку з тим, що грошове зобов'язання з транспортного податку визначено неправомірно, підстави для застосування штрафних санкцій, за його несвоєчасну сплату також відсутні. Крім того, зазначає про повернення 29.02.2016 йому транспортного податку в сумі 6250,00 грн., у зв'язку з чим просить присудити з Державного бюджету України на його користь решту суми у розмірі 18750,00 грн.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що статтею 267 Податкового кодексу України передбачено обов'язок власників транспортних засобів, які використовують легковий автомобіль до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб.см., сплатити транспортний податок у розмірі 25000,00 грн. За таких обставин, на думку відповідача, оскаржуване податкове повідомлення - рішення від 17.06.2015 №8353-17 є правомірним та прийнятим відповідно до вимог чинного законодавства України. Крім того, відповідач зазначає, що відповідне грошове зобов'язання було сплачено позивачем несвоєчасно, що було встановлено за наслідками проведення камеральної перевірки та стало підставою для накладення штрафу в розмірі 10% несвоєчасно сплаченої суми.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки (а.с. 34).

Частиною 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи положення частин 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 07.06.2016 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивачу на праві власності належить автомобіль Toyota Highlander 2014 року випуску, об'ємом двигуна 3456 куб.см., що підтверджується копією договору купівлі - продажу №0368/03/14 та не заперечується сторонами.

17 червня 2015 року відповідачем, на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 267.6.2 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України винесено податкове повідомлення - рішення №8177-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» всього в сумі 25000,00 грн.

25.09.2015 позивач здійснив оплату зазначеного грошового зобов'язання.

03.02.2016 на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України посадовою особою відповідача було проведено камеральну перевірку з питань своєчасності сплати узгоджених податкових зобов'язань по сплаті транспортного податку з фізичних осіб.

За наслідками перевірки складено акт №303/26-58-12-06-11-, в якому зазначено про порушення позивачем підпункта «а» підпункта 267.8.1 пункта 267.8 статті 267 Податкового кодексу України, а саме несвоєчасно сплачено узгоджену суму податкового зобов'язання по сплаті транспортного податку з фізичних осіб.

На підставі зазначеного акта перевірки 16.02.2016 відповідачем складено податкове повідомлення - рішення №6, яким до позивача за затримку на 13 календарних днів сплати суми грошового зобов'язання в розмірі 25000,00 грн. визначено штраф у розмірі 2500,00 грн.

Не погоджуючись з правомірністю зазначених податкових повідомлень - рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України у редакції, на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України).

Статтею 4 ПК України визначені основні засади, на яких ґрунтується податкове законодавство України.

Зокрема, до основоположних принципів податкового законодавства належать:

- визначений в підпункті 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 ПК України принцип рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації, яким передбачено забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу;

- визначений в підпункті 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України принцип презумпції правомірності рішень платника податку, згідно якого в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу;

- визначений в підпункті 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 ПК України принцип соціальної справедливості, яким передбачено установлення податків та зборів відповідно до платоспроможності платників податків;

- визначений в підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України принцип стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року, тощо.

Суд наголошує на тому, що будь-які нормативні акти в сфері оподаткування та зміни до них мають ґрунтуватись на вказаних вище принципах та не суперечити їм.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VIII від 28.12.2014 зміни до Податкового кодексу України, які набрали чинності з 01.01.2015. Зокрема, введено новий транспортний податок.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування. Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Визначено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 ПК України).

Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 та статті 265 ПК України транспортний податок у складі податку на майно віднесений до місцевих податків.

Питання щодо встановлення податку на майно відповідно до вимог цього Кодексу вирішують місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом.

Особливістю місцевих податків та зборів є те, що вони установлюються конкретною сільською, селищною, міською радою, але в межах тих податків та зборів, що передбачені Податковим кодексом України (пункти 4.2 , 4.4, 10.4 ПК України).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктами 12.3.1 - 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Повноваження сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів визначені в пункті 12.4 ПК України.

Зокрема, до повноважень місцевих рад належить до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду (підпункт 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 ПК України).

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

В частині 5 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» зазначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Рішенням Київської міської ради від 28.01.2015 №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629» установлений транспортний податок та затверджене Положення про транспортний податок, яке містить норми, аналогічні тим, що викладені в Податковому кодексі України.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, вказане вище рішення Київської міської ради, було опубліковане у газеті «Хрещатик» 06.03.2015.

Отже, рішення, яким введено транспортний податок на території міста Києва, набирає законної сили та застосовується з початку бюджетного періоду, що настає після його оприлюднення, що відбулось 06.03.2015.

Відтак, враховуючи закріплений в Кодексі принцип стабільності податкового законодавства, визначені в пункті 12.3 статті 12, підпункті 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 ПК України межі повноважень міських рад щодо податків та зборів, а також з огляду на норму частини 2 статті 19 Конституції України, рішення Київської міської ради, яким установлений новий місцевий податок, може бути застосоване не раніше 2016 року. При цьому, норми підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункту 56.21 статті 56 ПК України зобов'язують суд, у разі коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, приймати рішення на користь платника податків.

Суд наголошує на тому, що відповідно до ПК України та Положення про транспортний податок транспортний податок сплачується за базовий період (рік), але пропорційно кількості місяців, на протязі яких особа володіє легковим автомобілем, що є об'єктом оподаткування. Оскільки нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, (стаття 58 Конституції України), то визначення позивачу податкового зобов'язання з транспортного податку за повний 2015 рік, враховуючи, що рішення місцевої ради про введення на території міста цього податку було оприлюднене лише в березі 2015 року, є передчасним та неправомірним.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, керуючись пунктом 56.21 статті 56 ПК України, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення - рішення від 17.06.2015 №7353-17 є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Такі висновки суду узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду України, висловленою в ухвалі від 13.07.2016 у справі №808/5193/15.

З огляду на встановлення судом протиправності податкового повідомлення - рішення від 17.06.2015 №7353-17, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до позивача штрафних санкцій за несвоєчасну сплату грошового зобов'язання, визначеного названим податковим повідомленням - рішенням.

Додаткового суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідачем не виконано вимоги ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.05.2016 про відкриття провадження у справі та не надано документів, на підставі яких прийнято податкове повідомлення - рішення від 16.02.2016 №.

Так відповідачем не надано доказів на підтвердження вручення позивачу податкового повідомлення - рішення від 17.06.2015 №7353-17 у порядку, визначеному у статті 58 ПК України, що є обов'язковою умовою для розрахунку штрафу на підставі статті 126 ПК України.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 17.06.2015 №7353-17 та від 16.02.2016 №.

Водночас вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача по проведенню камеральної перевірки, за результатами якої складено акт №303/26-58-12-06-11- від 03.02.2016 задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не зазначено, а судом не встановлено, які саме вимоги чинного законодавства були порушенні відповідачем під час проведення камеральної перевірки.

Так само не підлягають задоволенню вимоги позивача присудити з Державного бюджету України помилково та/або надміру сплачені грошові кошти в розмірі 18750,00 грн., оскільки є передчасними.

Умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань визначені положеннями статті 43 ПК України.

Відповідно до пункту 43.1 згаданої статті помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми. Платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку. Контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що умовою повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань, окрім відсутності податкового боргу у платника податку незалежно від виду боргу, є воля самого платника податків, яка виражається у подачі до відповідного контролюючого органу заяви про таке повернення.

На виконання положень статті 43 ПК України наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за №1650/24182, затверджено Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів (далі по тексту - Порядок №787).

Пунктом 5 названого Порядку закріплено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Подання подається до органу Казначейства за формою, передбаченою нормативно-правовими актами з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи за підписом керівника установи (його заступника відповідно до компетенції), скріпленим гербовою печаткою (у разі наявності) або печаткою із найменуванням та ідентифікаційним кодом установи, з обов'язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), сума платежу, що підлягає поверненню, дата та номер документа на переказ, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Також наказом Міністерства фінансів України 15.12.2015 №1146, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.12.2015 за №1679/28124, затверджено Порядок взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань (далі по тексту - Порядок №1146).

Пунктом 1 названого Порядку закріплено, що він регламентує взаємовідносини територіальних органів Державної фіскальної служби України (далі - органи ДФС) з місцевими фінансовими органами та територіальними органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань за платежами, контроль за справлянням яких покладено на органи ДФС, з метою належного виконання положень статей 43, 102 Податкового кодексу України, частини другої статті 45 та частини другої статті 78 Бюджетного кодексу України.

Аналогічно положенням Податкового кодексу України, у пункті 5 Порядку №1146 закріплено, що повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань у випадках, передбачених законодавством, здійснюється виключно на підставі заяви платника податку (за винятком повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку на доходи фізичних осіб, які розраховуються органом ДФС на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку), яка може бути подана до територіального органу ДФС за місцем адміністрування (обліку) помилково та/або надміру сплаченої суми протягом 1095 днів від дня її виникнення.

Станом на час звернення до суду з вимогами присудити з Державного бюджету України помилково та/або надміру сплачені грошові кошти в розмірі 18750,00 грн., позивач із відповідною заявою не звертався.

Крім того, згідно з позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 07.06.2016 у справі №808/2256/15 стягнення надміру сплачених коштів з Державного бюджету України шляхом звернення до суду з відповідними вимогами є неправильним способом захисту прав платника.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення в частині.

Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 17.06.2015 №8353-17 та від 16.02.2016 №.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.М. Кобилянський