Справа № 511/957/16-а
Суддя: Іванова О. В.
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Роздільнянський районний суд
Справа № 511/957/16-а
Номер провадження: 2-а/511/19/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванова О . В .,

при секретарі - Кириловій І.В.

з участю:

представника відповідача Мельник А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом який в подальшому уточнив, в якому остаточно просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому у перерахунку пенсії та зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області здійснити перерахунок та виплату його пенсії за період з 01.01.2016 року, виходячи з розміру призначеної йому пенсії - 90 % від суми місячного заробітку, у відповідності зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону на час призначення пенсії) за таким розрахунком: 14448,33грн. х 0,90 = 13003,49 грн., з урахуванням довідки прокуратури Одеської області від 25.03.2016 №78 про заробітну плату.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області здійснити відповідні виплати недорахованої пенсії за період з 01.01.2016 року, згідно вимог чинного законодавства.

Позивач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, надав заяву з проханням слухати справу без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, подавши суду письмове заперечення, та пояснила, що позивач дійсне перебуває на обліку в управлінні пенсійного фонду з 2001 року та отримує пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру». Після змін в законодавстві та підвищенням окладів працівникам прокуратури позивач 05.04.2016р. звернувся до управління із заявою про перерахування та виплату йому пенсії, надавши довідку про заробітну платню. Позивачу було відмовлено в здійсненні перерахунку 19.04.2016р. з посиланням на п. 5 розділу Ш Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015р. Мотивуючи таку відмову відповідач послався на те, що згідно п.5 розділу 3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, у разі неприйняття до 01 червня 2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Вважали, що у зв'язку з відсутністю механізму (нормативно-правової бази) пенсійний фонд припиняє з 01.06.2015 р. призначення спеціальних пенсій в тому числі і прокурорам. Вказувала, що пенсії згідно новим Законом України «Про прокуратуру» не призначаються, а раніше призначені не перераховуються, а тому позов вважає безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши макет пенсійної справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з серпня 2001 року перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного Фонду України в Роздільнянському районі Одеської області як отримувач пенсії за вислугу років призначеної на підставі ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру".

При призначені пенсії згідно цього Закону, її встановлено у розмірі 90% середнього заробітку посади прокурора Роздільнянського району Одеської області.

В органах прокуратури позивач працював до 27.08.2001 року і відповідно до наказу прокурора Одеської області від 23.08.2001 року № 170 був звільнений з органів прокуратури за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років.

Як вбачається з довідки прокуратури Одеської області № 78 від 25.03.2016р., ОСОБА_2 працював в прокуратурі Роздільнянського району на посаді заступника прокурора, заробітна плата з 15 грудня 2015 року складається: з основного окладу 3085,00грн., класного чина 125,00грн., вислуги років 30% - 963,00грн., щомісячної премії, на яку нараховувались страхові внески 87% - 6171,87грн., та доплати, які передбачені чинним законодавством: надбавки за особливо важку роботу 70% 2921,10грн., матеріальна допомога на оздоровлення(1/12) 591,18грн, матеріальна допомога на вирішення соц. - побут. потреб(1/2) 591,18грн., на загальну суму 14448,33грн. (а.с.6).

05.04.2016р. позивач подав заяву в управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області про перерахунок його пенсії згідно довідки прокуратури Одеської області про заробітну плату № 78 від 25.03.2016р., однак рішенням № 11/П-03 від 19.04.2016р. йому відмовлено у такому перерахунку (а.с.10-11).

Умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів та слідчих визначено статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», редакція зазначеної статті змінювалась неодноразово (надалі Закон).

Згідно вказаної ст.50-1 Закону (дійсної на час призначення пенсії) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Згідно з частиною вісімнадцятою статті 50-1 Закону призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Приписами частини 13 статті 50-1 Закону встановлено, що обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів" від 09.12.2015 №1013, внесено зміни до раніше прийнятих урядом нормативно-правових актів та з 01 грудня 2015 року підвищено посадові оклади працівників органів прокуратури.

При цьому, є необґрунтованим твердження відповідача, про відсутність правових підстав для проведення перерахунку пенсії позивача, з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень ЗаконуУкраїни від 02.03.2015 р. № 213-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», необґрунтованими тому, що він застосував нові положення до правовідносин, які виникли до набрання ними чинності. Окрім того, відсутність правового закріплення механізму перерахунку відповідних пенсій також не є підставою для відмови та звужені соціальних гарантій. Але таке застосування норм права суперечить вимогам ч.1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Згідно з пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Окрім того, суд вважає, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії та з урахуванням підвищення заробітної плати, а тому нова редакція Закону «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII стосуються тільки порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії, тому вказані заперечення відповідача суд також не може прийняти до уваги, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону.. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення. Нормами, які визначають механізм проведення перерахунку пенсії за вислугу років прокурорам, є частини тринадцята, вісімнадцята статті 50-1 Закону.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 10 грудня 2013 року (справа N 21-348а13), від 17 грудня 2013 року (справа N 21-445а13), а відповідно до ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Згідно зі ч.ч.1, 2 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 22 Загальної декларації прав людини встановлено, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення.

Рекомендацією Генеральної конференції Міжнародної організації праці від 07.06.1967 №131 щодо допомоги по інвалідності, по старості та в зв'язку з втратою годувальника встановлено, що розміри допомоги по інвалідності, по старості і у зв'язку з втратою годувальника повинні періодично регулюватися з врахуванням змін у загальному рівні заробітної плати чи вартості життя.

Таким чином, щомісячна пенсія є формою соціального забезпечення громадян, тобто фактично ця щомісячна пенсія є формою реалізації конституційного права громадян.

Як зазначено в п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року, утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист, а тому відповідно до ч.2 ст.6, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.

Крім того, з питання відмови в перерахунку пенсії через невстановлення певного порядку Урядом (справа «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10 від 26.09.2014р.)) була кваліфікована Європейським судом з прав людини як порушення майнового інтересу заявника, що передбачено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини о основоположних свобод (параграфи 51 - 56). Аналогічну правову позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі «Будченко про України» (заява № 38677/06 від 24.07.2014р.). Суть цієї справи Європейського суду з прав людини полягала у тому, що КМУ повинен був запровадити правові механізми, необхідні для реалізації прав громадян на соціальні пільги.

Зазначене питання було предметом обговорення на Пленумі ВАСУ № 3 від 05.02.2016р. щодо результатів вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України від 07.07.2010р. № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у спорах щодо визначення розміру заробітної плати працівників апарату судів.

Пленум ВАСУ сформулював позицію, що протягом періоду відсутності постанови Кабінету Міністрів України застосуванню підлягають положення попередніх Законів України. Аналогічну позицію викладено в інформаційному листі ВАСУ від 22.07.2011р. № 1091/11/13-11. Таку ж думку висловлював ВСУ у постанові від 25.11.2014р. (ЄДРСР - № 42010782).

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Крім того, Вищий адміністративний суд України відмітив, що враховуючи європейське направлення розвитку України та цілі прийняття Закону України від 18.03.2004р. № 1629-IV «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу», а також початку дії Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, правові позиції, сформульовані в рішеннях Європейського суду справедливості, можуть враховуватися адміністративними судами як аргументація відносно гармонійного тлумачення національного законодавства України згідно з загальноприйнятими стандартами правової системи ЄС щодо регулювання відносин стосовно яких виник спір».

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (пункт 1) Україна визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Враховуючи вищезазначене, перевіривши наявні докази суд прийшов до висновку що дії, вчинені відповідачем по справі, суперечать зазначеним нормам законодавства, що свідчить про їх протиправність та порушення прав та інтересів позивача.

Таким чином, при перерахунку позивачу пенсії підлягає застосуванню положення ст. 50-1 в редакції Закону України «Про прокуратуру» ( чинній на час призначення пенсії), тому відмова відповідача є протиправною, а перерахунку та виплаті пенсія підлягає до задоволенню з 01.01.2016р. у відповідності до вищенаведеного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, до яких належать органи державної податкової служби та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії позивачу є протиправними, а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим інша частина позовних вимог, а саме: зобов'язати управлення здійснювати перерахунок пенсії у подальшому задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи. В розумінні КАСУ захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. Таким чином при розгляді зазначеної справи неможливо встановити майбутні порушення, тому в цій частині вимоги позивача є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Оскільки суд визнає дії відповідача протиправними тобто фактично позов задовольняється, позивачем судовий збір сплачений при зверненні до суду, тому судові витрати повинні бути покладені на відповідача.

Суддя О. В. Іванова