Справа № 815/1558/16
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2016-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 р. Справа № 815/1558/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Жука С.І.
судді - Потапчука В.О.
судді - Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановиЛА:

ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу від 16.03.2016р. №51 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції своєю постановою від 18 липня 2016 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_4 - відмовив.

ОСОБА_4 не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_4 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, або у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та доводи апелянта в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Пакистану, за віросповіданням - мусульманин-шиїт, за національністю пакистанець, неодружений.

12.04.2015р. позивач виїхав з Пакистану до Росії, де проживав близько одного року. З Росії (м. Москва) до України (м.Київ) потрапив автомобілем, кордон перетнув нелегально, пішки. У м. Києві перебував близько 15-16 днів, після чого прибув до м.Одеса.

19.02.2016р. ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.03.2016р. №51, на підставі висновку провідного спеціаліста відділу по роботі з біженцями управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області Андрєєвої Ю.С., відповідно до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" було відмовлено ОСОБА_4 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до зазначеного висновку від 16.03.2016р. міграційною службою було встановлено, що проведеним аналізом матеріалів особової справи заявника можливо встановити, що обставини, які він вказав як причини звернення за міжнародним захистом та які є підставою побоювань ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину, визнаються неправдоподібними. Крім того, в історії , що була викладена шукачем захисту з приводу ймовірних переслідувань у Пакистані, міститься низка суттєвих розбіжностей, що вказують на введення в оману представників міграційної служби, задля прийняття вигідного для себе рішення. Причиною свого звернення до ГУДМС в Одеській області шукач захисту називає не потребу в міжнародному захисті, а необхідність отримання документів для легального перебування на території України, потребу офіційного працевлаштування в Україні. При цьому він не може назвати причини неможливості повернення на Батьківщину. Разом з тим, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

З матеріалів справи вбачається, що причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_4 зазначено те, що у Пакистані існують проблеми між шиїтами та сунітами, вони полягають у тому, що у шиїтів існують проблеми з тими, хто сповідує релігію "вахабі", коли шиїти святкують свята, представники "вахабі" насміхаються над шиїтами, зав'язуються бійки.

На підтвердження обґрунтованості підстав для задоволення позовних вимог позивач наголошує, що не бажає повертатися до Пакистану, оскільки побоюється за те, що знову буде приймати участь у бійках з представниками "вахабі" та через те, що хоче працевлаштуватись на території України. Крім того, після повернення до Пакистану є ймовірність того, що його вб'є представник "вахабі" на ім'я ОСОБА_9, у зв'язку з тим, що шукач захисту під час однієї з сутичок вдарив його сина ОСОБА_8.

Відповідно до протоколу співбесіди від 16.03.2016р. ОСОБА_4 на питання "В яких саме конфліктах з представниками вахабітів Ви приймали участь?" зазначав, що "Ми просто один одного не полюбляємо", на питання "Чому Ви вирішили поїхати до України?" надано відповідь "Через те, що я став учасником бійки з таджиками", що ставить під сумнів дійсність причин побоювання повернення до Пакистану.

Згідно Листа Західного регіонального управління Чернівецького прикордонного загону №П/43-2206 від 03.03.2016р., адресованого начальнику Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, 03.03.2016р. о 04:40 год. Прикордонним нарядом "Прикордонний патруль", на території Береблечанської сільської ради, Глибоцької ради Чернівецької області, на лінії 250 метрів від лінії державного кордону було затримано трьох громадян Ісламської Республіки Пакистан, зокрема ОСОБА_4, за спробу незаконного державного кордону із України в Румунію.

Крім того, з протоколу співбесіди з громадянином Пакистану ОСОБА_4 від 16.03.2016р. та анкети від 12.03.2016р. вбачається, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна вигода. Так на питання "Чому ви вирішили залишити територію України та виїхати до Румунії?" позивач надав відповідь "Не могли працевлаштуватися та знайти житло на території України" та під час пояснень на питання "Через які країни і міста прямували?" позивачем зазначено "… десь чув, що Україна краще за Росію, тому вирішив поїхати до України".

Зазначені обставини дають обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до Пакистану неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Разом з тим, перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

На підставі матеріалів справи та оцінки представлених доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням до Вищого адміністративного суду України в порядку статті 212 КАС України.

Головуючийсуддя С.І. Жук
суддя В.О. Потапчук
суддя Г.В.Семенюк