Справа № 2-а-7417/10/1570
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2011-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2011 р.Справа № 2-а-7417/10/1570

Категорія:3.4Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Коваля М. П. та Семенюка Г.В.

при секретарі Абилгазиновій К.С.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення протиправним та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2010 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення відповідача про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця неправомірним та скасування його, зобовязання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст.12 Закону України «Про біженців»прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

В обґрунтування позову зазначалося, що позивач був вимушений залишити свою країну в пошуках притулку, оскільки йому загрожувала небезпека в Афганістані, оскільки має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань та дискримінації за ознакою належності до певної соціальної групи. Також позивач вважає, що в разі повернення до Афганістану його життю та здоровю буде загрожувати небезпека у вигляді насильственних дій з боку режиму «Талібан».

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_1 ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права , що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У звязку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із відмовою в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом вірно встановлено, що позивач 21.05.2008 року нелегально перетнув державний кордон України. 10.06.2008 року за №144 подав заяву про надання статусу біженця Управлінню міграційної служби в Одеській області. Рішенням Управління міграційної служби в Одеській області №17-9-1211 від 09.07.2008 року позивачеві було відмовлено у прийнятті документів щодо встановлення статусу біженця на підставі абз.6 ст.12 Закону України «Про біженців», оскільки відсутні умови передбачені для набуття статусу біженця.

Суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неправомірності відмови позивачу в прийнятті документів щодо встановлення статусу біженця №17-9-1211 від 09.07.2008 року з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 1,25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст.26 Конституції України, ст.ст.2,3 Закону України «Про біженців», біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців 28.07.1951 року, абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців»під цією особою визначає особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Приймаючи оскаржуване рішення від №17-9-1211 від 09.07.2008 року відповідач виходив з того, що у позивача не має умов, передбачених абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців». Цей висновок відповідача підтверджений матеріалами особової справи позивача.

Згідно заяви позивача від 10.06.2008 року за №144 він виїхав з країни походженні Афганістану у зв'язку з тим, що після смерті батьків Позивач залишився жити в одному будинку з рідними сестрами та їх чоловіками. Позивач зазначив, що він відчув себе зайвим і в нього не склались стосунки з чоловіками його сестер, тому на родинному зборі був прийнято рішення відправити Позивача з Афганістану. Позивач разом з сестрами та чоловіками продали батьківський автомобіль і на вилучені кошти його було відправлено спочатку до Російської федерації, а потім на Україну. Вказані обставини були підтверджені позивачем у його заяві від 10.06.2008 року за №144, власній анкеті, поясненнями під час проведення співбесіди від 14.06.2008 року.

Отже, позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців», оскільки він покинув країну походження за власним бажанням, про будь які побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань суду та Відповідачу не зазначав.

Таким чином висновок посадової особи відповідача від 09.06.2008 року про необхідність відмови позивачу у прийнятті документів для встановлення статусу біженця є цілком законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційні скарги без задоволення, а постанову місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195,197,198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили в порядку, встановленому частиною 5 статті 254 КАС України, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя Зуєва Л.Є.

суддя Коваль М.П.

суддя Семенюк Г.В.