Справа № 815/2660/16
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/2660/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Градовського Ю.М.

- Кравченка К.В.,

при секретарі - Діденко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2016 р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.04.2016 року № 223-16 та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про изнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.04.2016 року № 223-16 та забов'язання вчинити певні дії.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.04.2016 року № 223-16 та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що, судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини справи та порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, уродженцем м. Аль-Хасака. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин (суніт). Рідна мова арабська, розуміє англійську та російську мови. За сімейним станом - одружений на громадянці України ОСОБА_4 1992 р.н., має вищу освіту. Повну середню освіту позивач здобув на Батьківщині протягом 1995 - 2007 років. З 1995 по 2001 роки навчався в школі "Абу Касам Шабі", з 2001 по 2004 роки - в школі "Мохамед Фарас", з 2004 по 2007 року - в школі "Атахрір". Вищу освіту він здобув на території України в Одеській національній академії харчових технологій з 2007 по 2013 роки. Військовозобов'язаний, строкову службу не проходив. Під час проживання на Батьківщині не працював. На даний час працює реалізатором на промринку " 7-ий кілометр".

На території Сирії залишились проживати: сестра - ОСОБА_5 1979 р.н.; сестра - ОСОБА_6 1982 р.н.; сестра - ОСОБА_7 1986 р.н.; сестра - ОСОБА_8 1992 р.н.; брат - ОСОБА_9 1984 р.н.; брат - ОСОБА_10 1995 р.н.

Батько - ОСОБА_11 1954 р.н., мати - ОСОБА_12 1959 р.н. та брат - ОСОБА_13 - перебувають у Туреччині.

28 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області з заявою № 107 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

03 квітня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України №250-15 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні. У висновку, зокрема, було зазначено, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також міграційний орган зазначив, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Зазначене рішення ОСОБА_2 оскаржив в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2015 року по справі № 815/2467/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2015 року, адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 250-15 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання ОСОБА_2 біженцем особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2015 року, 12.11.2015 року ДМС України було прийнято рішення № 63-15 про повторний розгляд заяви громадянина Сирії ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищезазначеного рішення ДМС України.

09 грудня 2015 року в.о. начальника ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ № 234 про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .

04.04.2016 року за результатами розгляду особової справи заявника № 2014ОD0107 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Сирії ОСОБА_2 у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вказаний висновок Управління обґрунтувало, в цілому, тим, що під час аналізу матеріалів особової справи було встановлено, що заявник неодноразово надавав до управління завідомо неправдоподібну інформацію та свідомо порушував українське законодавство, що у сукупності вказує на відсутність потреби у міжнародному захисті зловживання процедурою. Також у висновку зазначено, що ситуація в країні громадянської належності заявника не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України № 223-16 від 19.04.2016 року з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .

01.06.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 191 від 06.05.2016 року .

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені ж позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів апеляційного суду, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України від 08.07.2011р. №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно із ч.7 ст.7 даного Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом 2-х місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до 3-х місяців.

Далі, згідно із ч.11 цієї ж статті 9, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом 1-го місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до 3-х місяців.

Згідно із приписами ч.5 ст.10 вказаного Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так, як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що він не може повернутись до країни свого громадянського походження нібито з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.

В ході апеляційного розгляду не встановлено жодних підстав та доказів, які б свідчили, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань, а побоювання бути призваним у Збройні сили не свідчить про можливість стати жертвою переслідувань та відповідно давати підстави для визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому мати та три брати позивача проживають у Туреччині, де вони звернулись за захистом для визнання їх біженцями, що свідчить також про те, що позивач також міг скористатись нагодою та виїхати до Туреччини разом із родиною, де міг звернутися за міжнародним захистом.

Крім того, судом встановлено, що найближчі родичі позивача, а саме його три сестри не покидали регіон постійного проживання (м. Хасака), наразі також там проживають, що підтверджується протоколом співбесіди від 25.12.2015 року.

Також з матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що з проведеного Управлінням аналізу з'ясовано, що позивач у 2013 році протягом 2 тижнів перебував у Туреччині, проживав у свого дядька в м. Урфа (протокол співбесіди від 19.05.2014 року), що в свою чергу свідчить про те, що позивач мав змогу звернутися там з заявою для отримання міжнародного захисту, враховуючи, що у Туреччині проживають його три брати та мати та їм надається міжнародний захист, тобто позивач знаходився у третій безпечній країні, проте не звернувся за міжнародним захистом, що свідчить про відсутність необхідності у ньому.

Під час співбесіди, оформленої протоколом від 28.10.2014 р., позивач зазначив, що якщо він потрапить на територію Сирії, його одразу заберуть до армії, а воювати він не хоче, в Україні в нього сімя, а в Сирії нікого не має крім сестер.

Також колегія суддів зазначає, що Сирійською владою в 2015 році видано низку нормативно-правових актів щодо амністії в'язнів, політв'язнів та дезертирів. Президентом Сирії Башша Аль-Асад підписано Указ № 32 про надання амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову до лав збройних сил для всіх громадян як в країні, так і поза її межами, а також за злочини, передбачені Законом "Про військовий обов'язок та військову службу", скоєні до 25.07.2015 р., при цьому сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

З огляду на вищевикладене, побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах.

До того ж сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

Водночас, в м. Одесі відповідальним за зазначені заходи є ОСОБА_14 - лідер сирійського земляцтва, полковник сирійської спецслужби. Відстрочка можлива за деякими обставинами: при одруженні з громадянкою України, при навчанні у ВНЗ України, при наявності в родині одного сина, а також в умовах сплати відповідного митна (від 250 до 500 дол. США). Зазначена сума дозволяє отримати відстрочку на 1 рік. Крім цього, існують можливості сплати одноразового мита за відстрочку на все життя.

Позивач востаннє виїхав з Сирії 14.11.2007 р. легально на підставі національного паспорту та студентської візи. На території України позивач з 15.09.2013 року по 28.04.2014 р. знаходився нелегально, а за захистом звернувся лише 16.04.2015 р., після закінчення терміну дії студентської візи. Зазначені обставини свідчать про те, що звернення обумовлено бажанням легалізувати своє перебування в Україні та доводить відсутність жодних проблем, які б могли бути пов'язані з певними переслідуваннями позивача з боку державних органів Сирії. При цьому позивач в 2013 р. звертався до посольства Сирії в Україні та продовжив термін дії власного національного паспорту.

При цьому у позивача є законні підстави легалізуватись в Україні, оскільки ним укладений шлюб (свідоцтво серії НОМЕР_1), що є підставою для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Отже, позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Крім того при вирішенні справи враховується локальний характер конфлікту на території Сирії та можливість внутрішнього переміщення осіб в межах даної країни. При цьому суд критично оцінює побоювання позивача, оскільки як зазначив сам позивач під час співбесіди із співробітником міграційної служби, ні він, ні члени його родини за жодною конвенційною ознакою в Сирії не переслідувались. В той час три сестри позивача продовжують проживати в Сирії.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході апеляційного розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході апеляційного розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуюча суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: К.В. Кравченко