Справа № 822/435/16
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2016-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/435/16

Головуючий у 1-й інстанції: Блонський В.К.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

31 серпня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Стаднік Л.В.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника третьої особи: Щура І.М.,

представника відповідача: Кобилюх Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, за участю третіх осіб - фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", публічного акціонерного товариства "Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр", публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання протиправними дій та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, за участю третіх осіб - фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", публічного акціонерного товариства «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр», в якому просили: визнати протиправними дії уповноваженої особи фонду гарантування вкладів

фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича щодо визнання нікчемним Договору про відступлення прав вимоги від 26 березня 2014 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»; визнати протиправними дії уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича з приводу подачі заяви до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, на підставі якої внесено реєстраційний запис за номером 15651194; визнати протиправними та скасувати рішення (у формі повідомлень про нікчемність від 30.12.2015) уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича про визнання нікчемним Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 березня 2014 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

14.04.2016 року Хмельницьким окружним адміністративним судом залучено в якості третьої особи - ПАТ «Дельта Банк».

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок - невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованої постанови.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача та представник ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" заперечили стосовно задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Крім того, ПАТ «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр» подано заяву про розгляд справи без участі.

У відповідності з ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

30.09.2016 року апелянтом подано до суду клопотання про закриття провадження у справі, яке мотивовано наявністю правової позиції Верховного суду України у вказаних спірних правовідносинах, зі змісту якої слідує, що даний спір не підсудний адміністративному суду.

Колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні даного клопотання та зазначає наступне.

Згідно позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 16.02.2016 року у справі № 21-484а15 на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів. До вказаних висновків Верховний суд України прийшов за наслідками розгляду справи за позовом управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" Куреного Олександра Вікторовича про визнання протиправними дії та зобов'язання уповноважену особу Фонду визнати та включити до реєстру вимог кредиторів грошові вимоги управління ПФУ.

Відповідно до статті 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за доцільне відступити від правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 16.02.2016 року у справі № 21-484а15 з огляду на наступне.

Висновок Верховного Суду України у зазначеній постанові зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вищевказані спірні правовідносини, які врегульовані нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а тому спори, які виникають на стадії ліквідації банку належить розглядати в порядку ГПК України.

Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Положеннями ст. 1 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", передбачено, що банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Неплатоспроможність визначена також частиною 1 вищевказаного Закону як неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

З наведеного слідує, що ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються в порядку ГПК України.

Разом з цим, частиною 3 статті 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дійсно встановлено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що в даній адміністративній справі вирішуються спірні відносини в рамках Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Вказаний Закон є спеціальним, яким в свою чергу врегульовано правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України (статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Статтею 52 Закону передбачено порядок та черговість задоволення кредиторських вимог, а саме: кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов'язаних із консолідованим продажем активів Фондом; вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано; вимоги інших вкладників, які не є пов'язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов'язаними особами банку; інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов'язаними особами банку; вимоги за субординованим боргом.

Системний аналіз вищевказаних положень, дає підстави суду дійти до висновку, що в даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури передбаченої Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Зокрема, в силу положень статті 7 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин в частині задоволення кредиторських вимог в силу Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство в Господарському суді.

Натомість, у даному випадку, ліквідація банку, здійснюється на підставі Постанови Правління Національного банку України в рамках Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким в свою чергу не передбачено порушення справи про банкрутство в Господарському суді, а тому в даному випадку застосування Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до спірних правовідносин не підлягає і як наслідок, відсутні підстави длязакриття провадження у справі.

Окремо, колегія суддів звертає увагу на пункт 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів", відповідно до якого адміністративним судам роз'яснено, що спори, які виникають за участю Фонду у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, вказані висновки кореспондуються з позицією Вищого адміністративного суду України, що викладена в Листі № 992/11/14-14 від 25.07.2014 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 16.02.2016 року у справі № 21-484а15 та вирішення даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду- без змін, виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, 01.11.2006 року між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № 480/ПВ-06.

Водночас, 01.11.2006 року між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_10. укладено кредитний договір № 481/ПВ-06.

Для забезпечення виконання зобов'язань по кредитних договорах між ВАТ "Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр" та ТОВ "Український промисловий банк" 30.03.2007 року укладено договір застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06.

В послідуючому, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ТОВ "Укрпромбанк" на підставі договору про передачу активів та кредитних зобов'язань відступив права первісного кредитора за вищезазначеними договорами, а також забезпечувальними правочинами, на користь публічного акціонерного товариства "Дельта Банк".

26.03.2014 року між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ "Дельта Банк" за плату продало (відступило) товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" права вимоги за кредитними договорами № 479/ПВ-06, 480/ПВ-06 та № 481/ПВ-06 від 01.11.2006 року.

В січні 2016 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ "Дельта Банк" Кадировим В. В. позивачам надіслано повідомлення № 4069 та № 4070 від 30.12.2015 року про нікчемність правочинів, якими повідомлено про нікчемність договору купівлі-продажу права вимоги від 26 березня 2016 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія".

Крім того, аналогічне повідомлення № 4072 від 30 грудня 2015 року отримано ПАТ "Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр".

Водночас, 30 грудня 2015 року до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис (реєстраційний номер 15651194) про обтяження належного ПАТ "Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр", а саме транспортних засобів, за яким підставою обтяження є договір застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30 березня 2007 року.

Вищезазначені обставини стали підставою для звернення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з вказаним позовом до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, зважаючи на наступне.

За приписами ч.1,2 ст.3 ЗУ від 23 лютого 2012 року № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. фонд є юридичною особою публічного права.

Відповідно до статті 34 Закону вбачається, що після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку. Тимчасова адміністрація запроваджується на строк, що не перевищує три місяці, а для системно важливих банків - шість місяців. За обґрунтованих підстав зазначені строки можуть бути одноразово продовжені на строк до одного місяця. Тимчасова адміністрація припиняється після виконання плану врегулювання або в інших випадках за рішенням виконавчої дирекції Фонду.

Крім того, п.1 ч. 4 ст. 38 Закону визначено, що уповноважена особа фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у повідомленнях про визнання нікчемним договору купівлі-продажу права вимоги від 26 березня 2016 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", винесеного у вигляді повідомлень про нікчемність від 30.12.2015 року, з посиланням на частину 2 статті 215 ЦК України, визначено підстави нікчемності правочину, передбачені пунктами 1,2, 3 частини 3 статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Таким чином, погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що приймаючи рішення щодо нікчемності правочину в даній справі та застосувавши наслідки такої нікчемності, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, фактично здійснив втручання у право позивачів на мирне володіння належними їм коштами.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland, № 37801/97 п.36, від 1.07.2003) , зазначив, що "орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень".

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

За приписами ч. 1,2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.

Колегія суддів вважає, що відповідачем не наведено підстав та не надано доказів щодо нікчемності договору купівлі-продажу права вимоги від 26 березня 2016 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія".

До того ж, відповідачем не надано доказів, які б свідчили, що зазначений правочин є таким, що порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.

Згідно положень ч. 3 ст. 228 ЦК України питання недійсності правочину у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам вирішується виключно судом.

Провівши системний анаріз норм чинного законодавства та дослідивши обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано суду достатньо належних доказів, які б свідчили про неправомірність заявлених позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 05 вересня 2016 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.