Справа № 826/5003/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2016 року м. Київ № 826/5003/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, за участю третьої особи - 10-ї Київської державної нотаріальної контори про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (надалі - ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, відповідач), за участю третьої особи - 10-ї Київської державної нотаріальної контори (надалі також третя особа) про визнання протиправною бездіяльності щодо незастосування наслідків завершення виконавчого провадження; зобов'язання застосувати наслідки завершення виконавчого провадження, а саме: вчинити дії на скасування арешту з майна, яке належить ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності, та заборони на його відчуження, який накладено на підставі постанови ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 30.09.2004р. (реєстраційний номер обтяження 1344372), заборона № 253 від 08.09.2004р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства не знято арешт з майна після завершення виконавчого провадження.

Окрім того, позивач зазначає, що відповідач наклав арешт в межах виконавчого провадження, де боржником є ОСОБА_2, на майно, яке не належить ОСОБА_2, а саме на частку квартири за адресою: АДРЕСА_2, оскільки 1/4 частини квартири, належної ОСОБА_2, у 2003 році останнім подаровано позивачу на підставі Договору дарування від 03.03.2003р., тобто на момент накладення арешту, вказана квартира належала позивачу.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити позов.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, письмових заперечень проти позову суду не надав. Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог чи заперечень проти позову суду не надав.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів у справі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали судом встановлено наступне.

Позивач є власником 4/8 квартири за адресою АДРЕСА_3 (надалі - Квартира), та отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом від 06.08.2010 року, згідно якого ОСОБА_1 успадкувала 1/8 Квартири.

З метою реєстрації права власності на 1/8 Квартири, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом він 06.08.2010 р.. позивач 17.08.2015 року звернувся до Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві, проте, згідно отриманої інформації (індексний номер документу 42369294 від 17.08.2015 року) з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна Квартира має обтяження: «арешт нерухомого майна», підстава: постанова АА № 384534 від 08.09.2004р., об'єкт обтяження: 1/4 частина квартири за адресою АДРЕСА_1, власник: ОСОБА_2.

Для з'ясування обставин та причин накладення арешту позивач 25.08.2015 року звернувся до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві із відповідною заявою, у відповідь на яку відповідач листом від 25.08.2015 за вих. №31982 повідомив позивача про те, що виконавчий документ стосовно ОСОБА_2 на виконанні у відділі не значиться. Крім того, у відповіді зазначено, що згідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом № 2274/5 від 25.12.2008 року, будь-яка інформація щодо виконавчого документу стосовно накладення арешту на ? Квартири (журнали реєстрації вхідних документів про відкриття виконавчого провадження, журнали обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю, журнали реєстрації загальної вхідної/вихідної кореспонденції тощо) не може бути надана, у зв'язку із знищенням відділом документації до 2012 року.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Стаття 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до положень ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно положень ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

В той же час, відповідно до положень ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, матеріали виконавчого провадження, в межах якого накладено арешт на 1/4 частини квартири, належної ОСОБА_2, знищено відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом № 2274/5 від 25.12.2008р.

Згідно листа ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, будь-яка інформація щодо виконавчого документу стосовно накладення арешту на 1/4 квартири (журнали реєстрації вхідних документів про відкриття виконавчого провадження, журнали обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю, журнали реєстрації загальної вхідної/вихідної кореспонденції тощо) не може бути надана, у зв'язку із знищенням відділом документації до 2012 року.

Окрім того, у письмових поясненнях відповідач зазначив суду, що згідно перевірки Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 18.05.2015р. виконавчі документи відносно ОСОБА_2 на виконанні у відділі не значаться.

Таким чином, у суду відсутня можливість встановити підстави накладення арешту, та причини його незняття відділом.

Суд зазначає, оскільки в даному виконавчому провадженні боржником зазначався ОСОБА_2, то саме його права та інтереси могли бути порушені у випадку бездіяльності відповідача і саме він мав право на звернення до суду про визнання протиправною бездіяльності щодо незняття арешту.

В той же час, згідно з частиною 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 17 постанови «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» від 13.12.2010р. №3 із змінами і доповненнями постановив, що судам при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно.

Між тим, пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003р. №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК, ст. 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.

Так, частиною 2 статті 114 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що виключною підсудністю районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів є позови про зняття арешту з майна та пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Зокрема, як зазначає позивач, накладення арешту майна боржника та оголошення заборони його відчуження відбулось на підставі постанови АА № 384534 від 08.09.2004 року, де об'єктом обтяження стала 1/4 частини квартири, що належить ОСОБА_2

Проте, 1/4 частини квартири, належної ОСОБА_2, у 2003 році подаровано останнім позивачу на підставі Договору дарування від 03.03.2003р. та перереєстровано 28.03.2003р. на ім'я позивача (копія реєстраційного посвідчення Київського міського БТІ наявна в матеріалах справи).

Згідно Договору дарування (пункт 4 Договору) на момент його укладення відсутні заборони на Квартиру, що підтверджується довідкою №630951-554, виданою Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03.03.2003 року.

Таким чином, позивач стверджує, що ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві , накладено арешт на майно, яке не належить ОСОБА_2, а належить іншій особі, а саме - позивачу.

Виходячи з аналізу наявних документів, що містяться в матеріалах справи та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивач наділений правом на звернення до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Тому, позивачем при зверненні до Окружного адміністративного суду міста Києва з вимогами про зобов'язання ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві зняти арешт обрано неправильний спосіб судового захисту.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Беручи до уваги положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судового збору позивачу не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко