Справа № 826/11150/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 вересня 2016 року № 826/11150/16

Окружний адміністративний суду м. Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1, позивач) з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві (далі також - ГУ ДМСУ у м. Києві, відповідач), в якому просив скасувати рішення відповідача про відмову в оформленні ОСОБА_1 спеціального дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї від 14 липня 2016 року та зобов'язати відповідача видати позивачу спеціальний дозвіл для багаторазового в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї строком на три роки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про протиправність оскаржуваного рішення з огляду на те, що ним були надані всі необхідні документи для підтвердження мети і обґрунтування підстав для в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї.

Під час розгляду справи представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

В наданих суду запереченнях представник відповідача вказав, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи приписи вимог ч. 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1, який постійно проживає на території України за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до наявної в матеріалах справи тимчасової посвідки на проживання серії НОМЕР_2 (дійсної безстроково), звернувся 13 липня 2016 року до ГУ ДМСУ у м. Києві із заявою про надання спеціального дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї.

У графі "мета і обґрунтувані підстави для в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї" зазначено: наявність права власності на об'єкти нерухомості, які розташовані на тимчасово окупованій території України. Довіреність ОСОБА_4, яка має право власності на будинок, що знаходиться в тимчасово окупованій території України: АДРЕСА_2, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В., зареєстрована в реєстрі № 797 від 01 липня 2016 року.

Для підтвердження мети та обґрунтування підстав, до заяви було додано належним чином засвідчені копії договору дарування 2/3 частин житлового будинку від 05 березня 2012 року, що підтверджує право приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 на будинок, розташований на тимчасово окупованій території України: АДРЕСА_2, витягу з Державного реєстру правочинів № 11076866 від 05 березня 2012 року, витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Ялтинської міської ради «Бюро технічної інвентаризації» НОМЕР_3 від 18 квітня 2012 року.

Також, позивачем до заяви було додано копію довіреності від 01 липня 2016 року, якою ОСОБА_4 уповноважує громадянина Російської Федерації ОСОБА_1, зокрема, бути її представником з питань нагляду та комунального обслуговування належного їй житлового будинку АДРЕСА_2, а також укладати від її імені будь-які цивільно-правові договори, пов'язані з обслуговуванням, експлуатацією, користуванням будинком та наглядом за ним, відкривати рахунки для проведення оплат та інших комунальних платежів, здійснювати нагляд за будинком, мати до нього вільний необмежений доступ у будь-який час, бути представником в ЖЕКу або інших комунальних, житлово-експлуатаційних та обслуговуючих органах з питань нарахування та оплати за комунальні послуги і нагляду за санітарно-технічним станом будинку, вносити необхідні платежі (в тому числі газопостачання, водопостачання, та використання електроенергії, користування телефонним зв'язком, інтернет-зв'язком та іншими послугами). Вказана довіреність видана строком на три роки та дійсна до 01 липня 2019 року.

За результатами розгляду заяви ГУ ДМСУ у м. Києві прийнято рішення від 14 липня 2016 року про відмову в оформленні громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 спеціального дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї на підставі пп. 4 п. 27 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї», про що позивачу надано повідомлення № 1/21-звер.№326 від 14 липня 2016 року.

Оцінюючи подані сторонами докази за правилами ст. 86 КАС України, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 12.6 статті 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» (тут і далі по тексту всі нормативно-правові акти наведені в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) , під час тимчасової окупації фізична особа може перетнути адміністративний кордон ВЕЗ "Крим" з урахуванням того, що:

1) порядок перетину фізичними особами адміністративного кордону ВЕЗ "Крим" встановлюється з урахуванням Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України";

2) норми міжнародних угод, укладених між компетентними органами України та інших країн про використання національних (внутрішніх) документів для в'їзду, виїзду і пересування фізичними особами територією договірних сторін, не поширюються на тимчасово окуповану територію України;

3) паспорт або інший проїзний документ особи, який був виданий компетентним органом держави-окупанта на території тимчасово окупованої території України, чи фізичної особи, яка постійно проживає або тимчасово перебуває на такій окупованій території, вважається недійсним (не дає права) на перетин адміністративного кордону ВЕЗ "Крим" та державного кордону України;

4) на адміністративному кордоні ВЕЗ "Крим" запроваджується тимчасовий прикордонний контроль.

Згідно ч. 2 статті 10 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", в'їзд іноземців та осіб без громадянства на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї допускаються лише за спеціальним дозволом через контрольні пункти в'їзду-виїзду. Порядок в'їзду іноземців та осіб без громадянства на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 р. № 367 (далі також - Порядок), в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюються через контрольні пункти: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом та спеціальним дозволом, виданим територіальним органом ДМС або територіальним підрозділом ДМС у Новотроїцькому чи Генічеському районі Херсонської області.

Підпунктом 4 пункту 21 Порядку встановлено, що спеціальний дозвіл видається в разі наявності права власності на об'єкти нерухомості, які розташовані на тимчасово окупованій території України.

Спеціальний дозвіл оформляється територіальним органом ДМС або територіальним підрозділом ДМС у Новотроїцькому чи Генічеському районі Херсонської області на його бланку за місцем перебування іноземця або особи без громадянства на території України. Форму спеціального дозволу наведено в додатку 2 (п. 22 Порядку).

Згідно п. 23 Порядку, для отримання спеціального дозволу іноземець або особа без громадянства подає до територіального органу ДМС:

1) заяву за формою згідно з додатком 3;

2) паспортний документ (після пред'явлення повертається);

3) документ, що підтверджує перебування на території України на законних підставах;

4) копію сторінки паспортного документа або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними особи з перекладом на українську мову, засвідченим у встановленому порядку;

5) такі документи, що підтверджують мету в'їзду на тимчасово окуповану територію України: копії документів, що підтверджують родинні зв'язки іноземців або осіб без громадянства, а також місце проживання їх близьких родичів або членів сім'ї на тимчасово окупованій території України; копію документа, що підтверджує смерть близьких родичів, які проживали на тимчасово окупованій території України; документ, що підтверджує поховання близьких родичів або членів сім'ї на тимчасово окупованій території України; документи, що підтверджують право власності на об'єкти нерухомості, які розташовані на тимчасово окупованій території України; клопотання або погодження МЗС за умов, передбачених у підпункті 5 пункту 21 цього Порядку; клопотання або погодження МІП за умов, передбачених у підпункті 7 пункту 21 цього Порядку; клопотання або погодження Мінкультури за умов, передбачених у підпункті 8 пункту 21 цього Порядку; посвідку на постійне проживання (після пред'явлення повертається), видану територіальним органом або підрозділом ДМС, та її копію з реєстрацією місця проживання іноземця або особи без громадянства в Автономній Республіці Крим або м. Севастополі; клопотання Меджлісу кримськотатарського народу за умов, передбачених у підпункті 10 пункту 21 цього Порядку; інші документи, що можуть підтвердити мету в'їзду на тимчасово окуповану територію України;

6) три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра.

Відповідно до п. 25 Порядку, видача спеціального дозволу або прийняття рішення про відмову в його видачі здійснюється начальником територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС у Новотроїцькому чи Генічеському районі Херсонської області, або його заступником у строк не більше п'яти робочих днів з моменту надходження всіх визначених цим Порядком документів.

Згідно пп. 4 п. 27 Порядку, рішення про відмову у видачі іноземцю або особі без громадянства спеціального дозволу приймається в разі коли є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства має інші, ніж ті, що заявлені в заяві, підстави та мету в'їзду на тимчасово окуповану територію або якщо вони не надали підтвердження щодо підстав та мети в'їзду на тимчасово окуповану територію.

Як вже було зазначено вище, рішенням відповідача від 14 липня 2016 року позивачу було відмовлено в оформленні спеціального дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї на підставі пп. 4 п. 27 зазначеного вище Порядку.

В обґрунтування прийнятого рішення ГУ ДМСУ у м. Києві зазначило про те, що позивачем було надано правовстановлюючий документ - належним чином завірену копію договору дарування 2/3 частини житлового будинку від 05 березня 2012 року, який підтверджує право власності на будинок, розташований на тимчасово окупованій території України: АДРЕСА_2 у громадянки України ОСОБА_4.

Контролюючий орган дійшов до висновку про те, що надані ОСОБА_1 документи не підтверджують права власності позивача на об'єкт нерухомості, розташований на тимчасово окупованій території України.

Вирішуючи даний адміністративний позов, суд виходить із наступного.

Згідно пп. 4 п. 21 Порядку підставою для видачі спеціального дозволу є наявність права власності на об'єкти нерухомості, які розташовані на тимчасово окупованій території України.

Як було встановлено під час розгляду справи, об'єкт нерухомості, розташований на тимчасово окупованій території України належить матері позивача ОСОБА_4, яка в силу похилого віку не може самостійно виїхати до АР Крим, з метою нагляду та обслуговування будинку належному їй на праві приватної спільної часткової власності.

Саме з метою забезпечення реалізації ОСОБА_4 свого права власності на майно, розташованого на тимчасово окупованій території України, нею була видана довіреність на ім'я позивача, якою вона уповноважила свого сина ОСОБА_1 вчиняти всі необхідні дії, пов'язані з обслуговуванням, експлуатацією, користуванням будинку АДРЕСА_2 та нагляду за ним.

Позивач, в свою чергу, звернувся до ГУ ДМСУ у м. Києві із заявою про надання спеціального дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї, до якої додав правовстановлюючі документи на об'єкт нерухомості, розташований на тимчасово окупованій території України та копію довіреності власника цього житла, якою уповноважено позивача на вчинення необхідних дій, пов'язаних із утриманням будинку.

Згідно статті 379 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України), житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до статті 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Право на житло тісно пов'язане з обов'язками інших фізичних і юридичних осіб і державних органів щодо створення відповідних умов, охорони, захисту та відтворення житлових прав людини й громадянина. Конституція України покладає на державу обов'язок створювати умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Однією із форм реалізації людиною і громадянином права на житло є володіння, користування і розпорядження ним відповідно до чинних нормативно-правових актів.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи те, що метою та підставою для набуття спеціального дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї в даному випадку є реалізація позивачем права на утримання житла, належного його матері, відповідно до наявної в матеріалах справи довіреності, у контролюючого органу були відсутні підстави для прийняття оскаржуваного рішення від 14 липня 2016 року про відмову у видачі позивачу спеціального дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, яке підлягає скасуванню.

Окремо суд звертає увагу на те, що позивач раніше звертався до ГУ ДМСУ у м. Києві із заявою про надання спеціального дозволу на в'їзд іноземця або особи без громадянства на тимчасово окуповану території України та виїзд з неї та ОСОБА_1 надавався спеціальний дозвіл для одноразового в'їзду.

Відповідно до статті 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимога позивача про скасування оскаржуваного рішення підлягає задоволенню.

У той же час, зі змісту статті 162 КАС України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.

При цьому, вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним.

Зазначена позиція також викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі».

З урахуванням наведеного та беручи до уваги встановлені вище підстави для скасування оскаржуваного рішення, суд вважає за необхідне, крім іншого, визнати його протиправним.

Водночас, беручи до уваги, що відповідні повноваження відповідача щодо розгляду поданої позивачем заяви від 13 липня 2016 року та прийняття рішення про видачу спеціального дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї за такою його заявою є дискреційними повноваженнями такого органу, суд враховує положення обов'язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року.

При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Фраза «передбачено законом» не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави.

Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття.

Відповідно, оскільки рішення про відмову у видачі громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 спеціального дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї було визнано судом протиправним, а інші підстави для відмови у видачі спеціального дозволу у відповідача відсутні, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення похідні позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача видати позивачу спеціальний дозвіл на в'їзд на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї.

Однак, суд звертає увагу на те, що позивач просить суд надати спеціальний дозвіл саме для багаторазового в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї строком на три роки.

Згідно п. 26 Порядку, спеціальний дозвіл видається для одноразового або багаторазового в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї і є дійсним протягом зазначеного в заяві документально підтвердженого строку, який не може перевищувати дозволений строк перебування іноземця або особи без громадянства на території України та повинен враховувати строк, необхідний для виїзду за межі України (не менше трьох робочих днів).

Спеціальний дозвіл для одноразового в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї видається з підстав, визначених підпунктами 1-4, 7, 8, 10 пункту 21 цього Порядку.

Спеціальний дозвіл для багаторазового в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї видається на один рік з підстав, визначених підпунктами 5, 6, 9 пункту 21 цього Порядку, а також іноземцям або особам без громадянства, що мають посвідку на постійне проживання в Україні і місце проживання яких зареєстровано в Автономній Республіці Крим або м. Севастополі.

Оскільки позивач звертався до відповідача із заявою на видачу спеціального дозволу на підставі пп. 4 п. 21 Порядку, в якій зазначив термін дії спеціального дозволу з 2016 року по 2017 рік, та враховуючи імперативний характер вищевказаних правових норм, які не передбачають випадків надання спеціального дозволу для багаторазового в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, з інших підстав, ніж зазначені в абз. 2 п. 26 Порядку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача шляхом зобов'язання відповідача видати громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 спеціальний дозвіл для одноразового в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї строком на один рік.

Відповідно до ч. 3 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням положень ч. 3 статті 94 КАС України, суд присуджує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн. з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-12, 71, 122, 158-163 КАС України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні ОСОБА_1 спеціального дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї від 14 липня 2016 року.

Зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в м. Києві видати ОСОБА_1 спеціальний дозвіл для одноразового в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї строком на один рік.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок).

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов