Справа № 591/3066/16-а
Суддя: Шелєхова Г. В.
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 591/3066/16-а
Провадження № 2-а/591/369/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 вересня 2016 року Зарічний районний суд м.Суми в складі:

головуючого судді Шелєхової Г.В.,

з участю секретаря Тищенко К.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 та Незалежної професійної спілки Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради до Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_3 міської ради, треті особи: ОСОБА_3 міський голова - ОСОБА_4, голова комісії з ліквідації - ОСОБА_5, про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

31.05.2016 року позивачі ОСОБА_1 та Незалежна професійна спілка Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради звернулись до суду з позовом щодо захисту трудових прав при проходженні публічної служби (а.с. 11-19 т.1), який уточнили під час розгляду (а.с.53-54 - т.1 та а.с. 13 т.2) та мотивували тим, що 27.01.2016 року ОСОБА_3 міською радою було прийнято рішення №254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради, їх загальної штатної чисельності», яким припинено шляхом ліквідації Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, що стало підставою для звільнення з роботи працівників всього Департаменту, в тому числі ОСОБА_1 - з посади заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради. Вважають вказане рішення відповідача незаконним, а, відповідно, і таким, що не може бути підставою для звільнення позивача ОСОБА_1 з займаної посади, оскільки: ОСОБА_3 міська рада під час прийняття оскаржуваного рішення порушила встановлений для регуляторних актів порядок оприлюднення та прийняття. Крім того, відповідач прийняв рішення про звільнення ОСОБА_1 в період дії Ухвали Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року про зупинення рішення СМР від 27.01.2016 року №254-МР в частині ліквідації Департаменту та роботи комісії з цього приводу. До того ж, на їх думку, зі змісту рішення СМР від 27.01.2016 року №254-МР та рішення №531-МР від 30.03.2016 року «Про затвердження Положення про Департамент забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_3 міської ради» вбачається, що фактично відбувається реорганізація Департаменту, а не його ліквідація, у звязку з чим ОСОБА_1 мав право на переведення до новоутвореної установи, а не звільнення із займаної посади. За таких обставин, просили рішення СМР: №254-МР від 27.01.2016 року, №531-МР від 30.03.2016 року в частині, що стосується департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, а також рішення про звільнення ОСОБА_1, яке оформлено протоколом №2 від 06.05.2016 року, визнати протиправними і скасувати, а ОСОБА_1 поновити на роботі заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з дати звільнення. Крім того, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь на підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 10.05.2016 року, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 189,85 грн., а також, оскільки в день його звільнення не була виплачена заробітна плата і фактичний розрахунок відбувся лише 02.06.2016 року, то і - середній заробіток за весь час затримки розрахунку, тобто, з 06.05.2016 року по 02.06.2016 року, в розмірі 5315,80 грн.

Представник позивача в судових засіданнях, на яких була присутня, вищевказані вимоги підтримувала в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 просив позовні вимоги задовольнити та пояснив, що фактично Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради не було ліквідовано, а відбулась його реорганізація шляхом поділу на 2 юридичні особи з правонаступництвом, в результаті якої всі функції ліквідованого Департаменту передали новоутвореним юридичним особам. За таких обставин, відповідач повинен був запропонувати йому всі наявні в новоствореній установі посади та перевести його на роботу на аналогічну посаду, проте пропонували йому лише одну посаду. Крім того, як з попередженням про звільнення, так і з пропозицію посади він ознайомився 09.03.2016 року після виходу із відпустки. 27.01.2016 та 04.05.2016 року відбулись збори трудового колективу, на яких були присутні міський голова та члени комісії з ліквідації. ОСОБА_6 інформували, що всіх працівників буде звільнено, а тому пропонували писати заяви про звільнення. Він, як голова профспілкового комітету, вказував на незаконність таких дій, але 06.05.2016 року комісія з ліквідації, не дивлячись на свою не легітимність через зупинення судом рішення №254-МР, прийняла рішення про його звільнення. При цьому, розрахунок був з ним проведений 02.06.2016 року. Вважав, що зазначеними діями відповідач порушив його трудові права, а тому вимоги позовної заяви, на його думку, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Як представник Незалежної професійної спілки Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_1 в судовому засіданні звертав увагу суду на те, що профспілка зверталась до ліквідаційної комісії і повідомляла її членів про негативні наслідки, які настануть в результаті звільнення всіх працівників Департаменту, але їх думка була проігнорована. Вважав, що рішення СМР, оформлене протоколом №2 від 06.05.2016 року, є протиправним і підлягає скасуванню на підставах, про які зазначено в позові. Крім того, оприлюднений 24.12.2015 року на сайті ОСОБА_3 міської ради проект рішення «Про затвердження структури виконавчих органів, загальної чисельності апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради» не відповідає прийнятому 27.01.2016 року рішенню №254-МР, що вказує на порушення відповідачем встановленого законодавством порядку прийняття та оприлюднення регуляторних актів.

Представник відповідача ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_2 в письмових запереченнях та в судовому засіданні наполягав на тому, що рішення СМР від 27.01.2016 року №254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради, їх загальної штатної чисельності» не містить норм регуляторного характеру, а тому його прийняття не потребує реалізації всіх передбачених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» процедур, що підтверджується листом Державної регуляторної служби України від 30.03.2016 №2027/0/20-16. Не погоджувався представник відповідача і з твердженнями позивача про те, що департамент фактично перебуває у процедурі реорганізації, звертаючи увагу суду на те, що чинними нормами ЦК України передбачено порядок припинення юридичної особи як шляхом реорганізації, так і шляхом ліквідації, але СМР, діючи в межах своєї компетенції, припинила Департамент саме шляхом його ліквідації, про що прямо зазначила в рішенні від 27.01.2016 року №254-МР. Заперечував представник відповідача і доводи позивачів щодо незаконності прийняття ними рішення про звільнення під час дії Ухвали суду щодо зупинення Рішення СМР від 27.01.2016 року №254-МР, оскільки 04.05.2016 року СМР прийняла рішення №769-МР, яким внесла зміни та виклала в новій редакції положення Рішення №254-МР. Таким чином, звільнення працівників Департаменту відбулося відповідно до Рішення СМР №735-МР від 04.05.2016 року, яке і на даний час не скасовано і не змінено, а тому у ліквідаційної комісії були відсутні перешкоди для здійснення дій по вивільненню працівників Департаменту. Крім того, позивачу розяснювали, що переведення на роботу до новоутворених установ може відбутись за його бажанням. Але заяву, в якій би позивач міг висловити своє таке бажання, ОСОБА_1 не писав, тому, на думку представника, у комісії з ліквідації були підстави для звільнення ОСОБА_1 Також представник відповідача вважав безпідставними вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки у такій затримці відсутня вина СМР, так як самі позивачі створювали перешкоди в роботі комісії з ліквідації. Враховуючи такі обставини, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з»явився, але надав довіреність на представлення його інтересів в суді представнику СМР ОСОБА_2, зміст позиції якого у справі викладено вище.

Третя особа ОСОБА_5 будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з»явився, письмових заяв, клопотань, пояснень суду не надав.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.

В судовому засіданні було зясовано, що 19.12.2008 року ОСОБА_1 склав присягу посадової особи місцевого самоврядування та розпочав свою трудову діяльність у виконавчих органах ОСОБА_3 міської ради, що підтверджується відомостями, які містяться у трудовій книжці (а.с.55-56 т.1). Остання посада, яку він займав перед звільненням, була посада заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, на яку його було переведено згідно Наказу Директора Департаменту ОСОБА_7 від 08.02.2014 року №1К «Про переведення працівників управління містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради» у звязку із змінами структури виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради (а.с.34-36 т.1).

Відповідно до Конституції України (пункт 15 частини першої статті 92, частина четверта статті 141, стаття 146) засади місцевого самоврядування, питання формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування, зокрема статус виконавчих органів ради та їх повноваження, порядок утворення, реорганізації, ліквідації, визначаються законом.

Згідно із частиною першою статті 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон) виконавчими органами сільських, селищних, міських рад є їх виконавчі комітети, а також відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

При цьому, міська рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної регуляторної політики визначаються Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, міському голові. Керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади міським головою одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади. Положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою.

З матеріалів справи вбачається, що 27.01.2016 року ОСОБА_3 міською радою було прийнято рішення №254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради, їх загальної штатної чисельності», відповідно до якого: вирішено припинити шляхом ліквідації департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради (що мало статус юридичної особи), у зв»язку з чим утворено нові виконавчі органи ОСОБА_3 міської ради, в тому числі: управління архітектури та містобудування ОСОБА_3 міської ради (з правом юридичної особи) та департамент забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_3 міської ради (а.с.80-86 т.1).

Як вбачається з ОСОБА_6 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 19.02.2016 року перебуває у стані припинення (а.с.25-26 т.1) та працює комісія з ліквідації (реорганізації) виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради, що була утворена вищевказаним рішенням. Крім того, у ОСОБА_6 містяться відомості, що особою, уповноваженою представляти юридичну особу, є ОСОБА_5 голова комісії з припинення або ліквідатор.

Також в судовому засіданні було з»ясовано, що в період ліквідації та реорганізації виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради згідно рішення №254-МР у ОСОБА_3 районному суді Сумської області слухалась справа №587/769/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_8, Незалежної професійної спілки Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради в інтересах своїх членів до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_4, третя особа Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради про визнання протиправними рішень суб»єктів владних повноважень та їх скасування, в якій 29.04.2016 року виносилась ухвала про забезпечення позову (а.с.234-236 т.1),а саме: якою зупинено дію ч.1; п.п., п.п. 3.1.1, 3.1.2. п. 3.1. ч. 3; п.п. 3.2.1. п.3.2. ч. 3; ч. 4; ч. 5; ч. 6; ч. 7 рішення ОСОБА_3 міської ради № 254-МР від 27.01.2016 року «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради, їх загальної штатної чисельності».

Крім того, вказаною Ухвалою з метою забезпечення позову заборонено ОСОБА_3 міській ради та її виконавчим органам, їх посадовим особам, ліквідаційній комісії департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, нотаріусам вчиняти будь які реєстраційні дії, щодо внесення будь яких відомостей, внесення змін до відомостей, інших відповідних записів до відповідних державних реєстрів, в т.ч. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, повязаних з Департаментом забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_3 міської ради, управління архітектури та містобудування ОСОБА_3 міської ради, а також припиненням (ліквідацією) Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради (м. Суми, вул. Горького, 21, код 02499021).

В той же час, з наданих стороною відповідача матеріалів вбачається, що 04.05.2016 року ОСОБА_3 міською радою було прийнято рішення №735-МР «Про внесення змін до рішення ОСОБА_3 міської ради від 27.01.2016 року №254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради, їх загальної штатної чисельності» (як зазначено у Преамбулі рішення - з метою забезпечення трудових прав ОСОБА_8 та ОСОБА_6, що подавали вищевказаний позов, враховуючи необхідність підвищення ефективності роботи виконавчого комітету та структурних підрозділів міської ради), яким викладено в новій редакції рішення №254-МР від 27.01.2016 року (а.с.87-94 т.1), в тому числі пункти рішення, які було зупинено ухвалою суду.

Згідно протоколу №2 засідання комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради від 06.05.2016 року під час прийняття рішення про звільнення працівників Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, в тому числі ОСОБА_1, члени комісії керувались саме рішенням №735-МР від 04.05.2016 року (а.с. 150-152 т.1).

Таким чином, доводи позивача ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 міська рада звільнила його в період дії Ухвали Сумського районного суду Сумської області про зупинення рішення від 27.01.2016 року №254-МР, на вирішення питання про правомірність його звільнення не впливають, оскільки відповідач керувався та здійснив звільнення ОСОБА_1 на підставі рішення, яке було прийнято 04.05.2016 року №735-МР. До того ж, ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016 року ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року про забезпечення позову було скасовано (а.с.136-138 т.1).

Слід зазначити про те, що однією з позовних вимог ОСОБА_1 є визнання протиправним та скасування рішення СМР №254-МР від 27.01.2016 року «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради, їх загальної штатної чисельності» в частині, що стосується департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради.

Проте, суд вважає, що така вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В матеріали справи надано постанову Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року у справі №587/769/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_8, Незалежної професійної спілки Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради в інтересах своїх членів до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_4, третя особа Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, якою вже визнано протиправним та скасовано рішення СМР №254-МР від 27.01.2016 року «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради, їх загальної штатної чисельності» в частині, що стосується департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради (а.с.178-181 т.1). Вказана постанова суду залишена в силі ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року (а.с.177 т.1).

Тобто, з викладеного вбачається, що станом на дату розгляду даної справи відсутній предмет спору, оскільки спірне рішення органу місцевого самоврядування вже скасоване рішенням суду, що набрало законної сили, а отже у межах даної справи відсутній предмет спору та відповідно об'єкт судового захисту.

Системний аналіз частини першої ст.2, частини першої ст.6, пункту 1 частини другої ст.17 КАС України свідчить, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Оскільки на час розгляду даної справи судом скасоване спірне рішення, спірні правовідносини відсутні, як і право, що підлягає судовому захисту.

Відтак, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення №254-МР в частині, що стосується департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради позивачу слід відмовити.

В той же час, слід зазначити, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 27.05.2014 року (справа №21-108а14), яка є обовязковою для застосування, на суди покладено обов»язок не тільки перевірки процедури звільнення працівника, а й обовязок по перевірці законності правового акту, що став підставою для ліквідації та наступного звільнення працівника, так як ці підстави взаємоповязані.

Оскільки в даному випадку питання ліквідації Департаменту містобудування та земельних відносин врегульовано як рішенням №254-МР, так і рішенням №735-МР, то суд зобовязаний дослідити обставини щодо законності обох правових актів.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, мають перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам, у тому числі, чи прийняті вони з метою, з якою це повноваження надано.

При цьому, відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як зазначалось вище, своє перше рішення, яке стосується ліквідації та реорганізації виконавчих органів ОСОБА_3 міська рада прийняла 27.01.2016 року за №254-МР, а в подальшому, оскільки більша частина положень цього рішення була зупинена Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року, то органом місцевого самоврядування прийнято рішення №735-МР від 04.05.2016 року, яким рішення №254-МР викладено в новій редакції.

При співставленні текстів вказаних рішень, судом встановлено, що рішення №735-МР відрізняється від рішення №254-МР лише тим, що воно було доповнено пунктами, якими врегульовано трудові права ОСОБА_8 та ОСОБА_6, а також збільшено загальну штатну чисельність апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради з 640,75 штатних одиниць (згідно рішення №254-МР) на 665,75 (згідно рішення №735-МР). Решта тексту рішення №735-МР від 04.05.2016 року повністю дублює редакцію рішення №254-МР і зміст є тотожним зі змістом рішення №254-МР від 27.01.2016 року.

Будь-яких обґрунтованих пояснень щодо таких дій, а також необхідності і терміновості прийняття рішення №735-МР в мотивах самого рішення не міститься, а представник в судовому засіданні не надав.

Крім того, зміст рішення №735-МР (який повністю відтворює текст рішення №254-МР) вказує на те, що ОСОБА_3 міська рада повинна була розпочати процедуру ліквідації/реорганізації своїх виконавчих органів з самого початку, тобто, з затвердження нового штатного розпису, утворення нової комісії з ліквідації/реорганізації, попередження працівників про можливе вивільнення та пропозиції їм посад тощо, оскільки в рішенні №735-МР знову закріплені положення про утворення, припинення та реорганізацію виконавчих органів, утворення комісії з ліквідації/реорганізації, а також необхідності вжиття організаційно-правових заходів щодо переведення, вивільнення працівників.

Проте, по факту утворені згідно рішення №254-МР органи та ліквідаційна комісія не припинили свою роботу у звязку з прийняттям рішення №735-МР, а продовжили діяти.

Вищезазначені дії відповідача щодо проведення ліквідації/реорганізації виконавчих органів, як і саме рішення №735-МР від 04.05.2016 року, на думку суду, не відповідають критеріям обґрунтованості та дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілям, на досягнення яких спрямоване рішення.

Слід зазначити і про те, що згідно преамбули рішення №254-МР та преамбули рішення №735-МР, метою їх прийняття є оптимізація роботи виконавчого комітету та структурних підрозділів міської ради, необхідність підвищення ефективності роботи виконавчого комітету та структурних підрозділів міської ради, а також раціонального використання матеріальних, фінансових та людських ресурсів.

У той же час, в судовому засіданні зясовано, що прийняття вказаних рішень фактично потягло за собою попередження та звільнення 33 працівників Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, ліквідацію вказаного департаменту, але ані в самому рішенні, ані в поданих доказах, ні в поясненнях представником відповідача не обгрунтовано, в чому саме полягає оптимізація роботи виконавчих органів, яка досягнута ефективність в роботі виконавчих органів та в чому полягала раціональність у використанні людських ресурсів.

Тому суд вважає, що представником відповідачів не доведено, що оскаржуване рішення було прийняте відповідно до вимог ст. 2 КАС України.

Крім того, перевіряючи законність і обґрунтованість рішень, які стали підставою для ліквідації виконавчих органів міської ради та звільнення ОСОБА_1, а також, діючи на виконання зобовязань, які покладені на суд в силу вимог пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судом проаналізовано і наступні питання, а саме: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, суд бере до уваги позицію, висловлену Верховним Судом України у постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 16 жовтня 2012 року (справа № 21-267а12) та від 27.05.2014 року (справа №21-108а14), які є остаточними та обовязковими для застосування судом, про те, що при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, зясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Верховний суд України у зазначених постановах розяснив, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

В даному випадку, як вбачається з Додатку №1 до рішення СМР від 04.05.2016 року №735- МР (який повністю дублює Додаток №1 до рішення від 27.01.2016 року №254-МР), ОСОБА_3 міською радою було створене Управління архітектури та містобудування діє у складі: відділу бухгалтерського обліку та звітності; відділу генерального плану та архітектурного планування; відділу з питань дизайну міського середовища; відділу «Служби містобудівного кадастру»; загального відділу; а Департамент забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_3 міської ради з управління промисловості і підприємництва (відділ виробничої сфери та відділ підприємництва), управління майна (відділ обліку комунального майна, відділ орендних відносин, відділ приватизації комунального майна), управління земельних відносин (відділ земельних ресурсів, відділ договорів та контролю платежів, відділ врегулювання земельних відносин та спорів), відділ бухгалтерського обліку та звітності, відділ правового, кадрового забезпечення та загальних питань, сектор планування ресурсних платежів.

Аналізуючи основні завдання та функції, які покладалися на ліквідований департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради згідно Положення (а.с.75-79 т.1) та на новоутворені управління архітектури та містобудування (а.с.107-110 т.1) і департамент забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_3 міської ради (а.с.95-106 т.1), суд встановив, що фактично відбулося розмежування повноважень раніше існуючого департаменту як структури міської ради на утворені нові департамент забезпечення ресурсних платежів та управління архітектури та містобудування.

Тобто, ОСОБА_3 міська рада не відмовилась від функцій і завдань, які виконував Департамент містобудування та земельних відносин, а фактично передала їх новоствореним виконавчим органам.

При цьому, як вбачається з рішень №254-МР та №735-МР до новоутвореного Департаменту забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_3 міської ради було приєднано управління майна комунальної власності ОСОБА_3 міської ради. Таким чином, в даному випадку ОСОБА_3 міська рада вважала за доцільне реорганізувати управління майна комунальної власності шляхом його приєднання до новоутвореного виконавчого органу і, як зясовано в судовому засіданні, під час такої реорганізації управління майна комунальної вланості було переведено усіх без винятку працівників вказаного управління. В той же час, створивши управління архітектури та містобудування ОСОБА_3 міської ради (з правом юридичної особи), відповідачі вказали у рішеннях №254-МР та №735-МР про ліквідацію департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, не відмовившись від завдань і функцій, які виконував цей орган, та перевівши частину працівників (які знаходяться у декретних відпустках) на відповідні рівнозначні посади в новостворене управління, що підтверджується рішенням комісії з ліквідації від 06.05.2016 року, яке оформлене протоколом №2.

На переконання ж суду, вищенаведені обставини прямо вказують на те, що ОСОБА_3 міська рада у такий спосіб провела у своїх виконавчих органах зміни в організації виробництва і праці шляхом реорганізації. Тобто, не дивлячись на те, що у рішеннях ОСОБА_3 міської ради від 27.01.2016 року №254-МР та від 04.05.2016 року №735-МР йдеться про ліквідацію Департаменту містобудування та земельних відносин, фактично у цьому випадку мала місце реорганізація.

На підтвердження такої позиції суду вказує і закріплене у п.7 рішення №735-МР (яке є тотожним п.5 рішення №254-МР) положення, згідно якого визначено, що управління архітектури та містобудування ОСОБА_3 міської ради, з моменту його державної реєстрації, в порядку зміни сторони у зобовязанні, є стороною за усіма договорами, які укладені департаментом містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, та продовжують діяти на момент такої реєстрації.

Тобто, від завдань і функцій, які виконував Департамент ОСОБА_3 міська рада не відмовилась і правонаступником у договірних відносинах визначила новостворене управління.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що правові акти, які стали підставою для ліквідації Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради та звільнення ОСОБА_1 не відповідають вимогам ст.2 КАС України.

Висновки про те, що ОСОБА_3 міська рада при прийнятті рішення від 27.01.2016 року №254-МР не дотрималась зазначених у ст.2 КАСУ критеріїв, містяться і у постанові Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року, про яку згадувалось вище, а саме: що прийнята у справі №587/769/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_8, Незалежної професійної спілки Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради в інтересах своїх членів до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_4, третя особа Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, про визнання протиправними рішень субєктів владних повноважень та їх скасування (а.с.178-181 т.1), яка залишена в силі Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року (а.с.177 т.1), тобто, набрала законної сили.

Слід зазначити і про те, що вищевказаною постановою суду рішення ОСОБА_3 міської ради від 27.01.2016 року №254-МР визнано протиправним і скасовано не лише із зазначених підстав, а й по причині того, що таке рішення є регуляторним актом, але при його прийнятті відповідачем було допущено порушення вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Враховуючи, що відповідно до ч.1 ст.72 КАСУ обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, суд погоджується з доводами позивачів про те, що рішення ОСОБА_3 міської ради від 27.01.2016 року №254-МР є незаконним, оскільки не відповідає положенням Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та принципам державної регуляторної політики.

При цьому, беручи до уваги обовязковість судових рішень, про яку йдеться у ст.14 КАСУ, суд вважає, що обставини, встановлені постановою Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року та Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року у справі №№587/769/16-а, не можуть бути спростовані листом- розясненням Державної регуляторної служби України без дати та номера (а.с.115 т.1) про те, що з урахуванням вимог статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» рішення СМР від 27.01.2016 року №254-МР не мітить норм регуляторного характеру.

За таких обставин, суд відхиляє позицію представника відповідача про те, що прийняття рішення №254-МР не потребувало всіх передбачених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» процедур.

Крім того, беручи до уваги встановлені постановою Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року обставини, а також те, що текст рішення ОСОБА_3 міської ради від 04.05.2016 року №735-МР повністю дублює редакцію рішення №254-МР, суд доходить висновку про те, що і рішення ОСОБА_3 міської ради від 04.05.2016 року №735-МР є регуляторним актом, оскільки направлене на регулювання адміністративних відносин між ОСОБА_3 міською радою та його виконавчим органом департаментом містобудування та земельних відносин, підлягає застосуванню неодноразово та щодо невизначеної кількості осіб, а тому порядок і його прийняття мав відповідати положенням Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

В даному випадку, ОСОБА_3 міська рада не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що під час процедури прийняття рішення №735-МР був підготовлений аналіз регуляторного впливу, відбулось оприлюднення проекту регуляторного акту разом із відповідним аналізом регуляторного впливу з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних і юридичних осіб, їх обєднань, що такі пропозиції та зауваження були розглянуті та під час їх розгляду відбулось врахування або обґрунтоване відхилення, як того вимагають положення ст.ст.9,13,33,34 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Порушення такого порядку виключає можливість прийняття та схвалення органом місцевого самоврядування проекту регуляторного акту, про що зазначено в частині 1 статті 36 Закону.

Враховуючи викладені обставини та факт відсутності, як аналізу регуляторного впливу так і безпосередньо самого оприлюднення рішення ОСОБА_3 міської ради №735-МР від 04.05.2016 року, як проекту регуляторного акту, таке рішення є незаконним.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення СМР №531-МР від 30.03.2016 року слід зазначити наступне.

Так, висуваючи вимогу про скасування зазначеного рішення, позивач ОСОБА_1 та його представник в усних та письмових поясненнях (а.с. 241-243 т.1) зазначали, що з його прийняттям втратило чинність Положення про Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, затверджене рішенням СМР №3013-МР від 29.01.2014 року (зі змінами), а також передбачена цим положенням структура управління земельних відносин, в якій працював позивач та виконував покладені на нього трудові обовязки, що впливає на його трудові права та інтереси і перешкоджає виконанню ним трудових обовязків.

Але, у справі за позовом ОСОБА_1 розглядається спір з приводу звільнення його з публічної служби.

В той же час, рішення СМР №531-МР від 30.03.2016 року, яким затверджено Положення про Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, не стосується процедури звільнення, не є нормативно-правовим актом, який став підставою для ліквідації цього Департаменту та наступного звільнення позивача і, взагалі, не регулює ті питання, які в силу вимог п.19 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» повинні перевірятись чи аналізуватись судами під час розгляду справ про поновлення на роботі.

Положення це локально-правовий акт, що в даному випадку визначає загальну структуру, основні правила організації та діяльності, завдання і функції, а також права та відповідальність Департаменту, як виконавчого органу міської ради.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає вимогу ОСОБА_1 щодо скасування рішення СМР №531-МР необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіряючи дотримання відповідачем процедури звільнення ОСОБА_1, судом береться до уваги правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 жовтня 2011 року ( справа № 21-237а11) та від 16 жовтня 2012 року (справа № 21-267а12) про те, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобовязання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою і третьою статті 492 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться розяснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобовязані не тільки зясувати: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а й - чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Але, аналізуючи надані суду документи, суд дійшов висновку, що вищезазначені зобов'язання відповідачі не виконали та порушили трудові гарантії позивача.

Так, у судовому засіданні було зясовано, що всупереч вимогам ст.49-2 КЗпП позивач ОСОБА_1 був попереджений про звільнення 06 травня 2016 року та про вакантну посаду не за два місяці, а 09.03.2016 року (а.с.172-173 т.1).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, пропозиція ОСОБА_1 про вакантну посаду головного спеціаліста - юрисконсульта відділу правового, кадрового забезпечення та загальних питань департаменту забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_3 міської ради надійшла від міського голови ОСОБА_4 (а.с.173 т.1).

Але, така пропозиція не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, згідно ст.49-2 КЗпП України як попередження про звільнення, так і пропозицію працівникові щодо іншої роботи повинен надавати власник підприємства або уповноважений ним орган.

В даному випадку, відповідно до п.8.1 рішення №735-МР (який є повністю тотожним п.6.1 рішення №254-МР) ОСОБА_3 міському голові доручено лише провести організаційно-правові заходи щодо переведення, вивільнення працівників виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради згідно з чинним законодавством України, а у пункті 8.3 рішення №735-МР (або п.6.3 рішення №254-МР) зобовязано міського голову м.Суми привести штатну чисельність виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради у відповідність до пункту 4 рішення №735-МР (а у рішенні №254-МР відповідно до п.2 рішення). Такі зобовязання міський голова виконав, про що свідчать надані суду відповідні розпорядження щодо затвердження граничної чисельності та штатів апарату виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради (а.с.175,208-215 т.1, а.с.1-4 т.2).

Натомість, жодним нормативно-правовим актом міського голову ОСОБА_4 не було наділено правом на звільнення чи переведення працівників Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради (який є самостійною юридичною особою), а також на прийняття на роботу до новоствореного виконавчого органу Департаменту забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_3 міської ради (з правом юридичної особи).

Єдиною уповноваженою особою від департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з моменту створення комісії з ліквідації цього виконавчого органу є голова ліквідаційної комісії ОСОБА_5 ОСОБА_9 він відповідно до вимог КЗпП України та визначеної компетенції мав право попереджати про майбутнє вивільнення працівників, пропонувати посади у новоствореному виконавчому органі та приймати рішення щодо переведення або звільнення працівників департаменту, що ліквідується.

Таким чином, пропозиція позивачу про можливість обійняти посаду у новоствореному органі не ґрунтується на вимогах закону, оскільки запропонована не уповноваженою особою.

Крім того, ані в письмових запереченнях, ані в судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити чому ОСОБА_1 пропонувалась лише одна посада, яка не є аналогічна займаній.

Суд не може погодитись із твердженнями, які надавались представником відповідача у судовому засіданні та зазначені у Протоколі №2 засідання комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин СМР від 06.05.2016 року (а.с.150-152 т.1) про те, що ОСОБА_1 відмовився від переведення до новоствореного виконавчого органу на запропоновану посаду, а тому був звільнений, оскільки ані до протоколу №2, ані в судовому засіданні відповідач не надав доказів такої відмови.

Натомість, згідно наданих в судову справу документів ( а.с.198-201 т.1), ОСОБА_1 був головою Незалежної професійної спілки департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради та разом з іншими працівниками членами цієї профспілки - після їх попередження про звільнення переймались питаннями законності ліквідації виконавчого органу, в якому вони працюють, а також питаннями наступного працевлаштування, у звязку з чим уповноважили профспілку на захист своїх прав та оскарження рішення ОСОБА_3 міської ради №254-МР (протокол №2-16 від 14.03.2016 року а.с.200-201 т.1).

Крім того, 06.05.2016 року (тобто, в день засідання ліквідаційної комісії, на якій було прийнято рішення про звільнення працівників департаменту) ОСОБА_1 по заяві на імя директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_7 отримав на руки свою трудову книжку на тимчасове зберігання для уникнення вчинення щодо нього протиправних дій з боку ліквідаційної комісії та зобовязався повернути її після врегулювання конфлікту (а.с.57 т.1).

Крім того, в матеріалах справи міститься лист начальника новоствореного Департаменту забезпечення ресурсних платежів від 05.05.2016 року направлений на імя Голови комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_5, в якому містилось прохання звільнити працівників департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з займаних посад по переведенню (п.5 ст.36 КЗпП) для подальшої роботи в департаменті забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_3 міської ради (а.с.148 т.1). В списку таких осіб є і прізвище позивача ОСОБА_1

Вищезазначене разом з поясненнями позивача в судовому засіданні дає підстави суду стверджувати про те, що: по-перше, ОСОБА_1 бажав працювати в новоствореному департаменті,але, приймаючи рішення про звільнення, ліквідаційна комісія такі обставини до уваги не взяла, чим порушила права позивача, гарантовані КЗпП України. По-друге, звільнивши ОСОБА_1 за загальними підставами згідно КЗпП України, головою комісії з ліквідації не виконано зобовязання щодо його переведення при реальній можливості здійснити таке переведення.

Тобто, в даному випадку ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради незаконно.

Крім того, суд вважає, що комісія з ліквідації при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_1 вийшла за межі своїх повноважень та порушила порядок прийняття рішення.

Так, як зясовано судом та підтверджується матеріалами справи, рішення про звільнення ОСОБА_1 було прийнято 06.05.2016 року на засіданні комісії з ліквідації Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради та оформлено протоколом №2 від цієї ж дати (а.с. 21,150-152 т.1).

Натомість, такий порядок не відповідає вимогам чинного законодавства.

Так, здійснення механізму звільнення посадових осіб органів місцевого самоврядування зі служби в органах місцевого самоврядування та дотримання при цьому гарантій їх соціального захисту визначається Законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про службу в органах місцевого самоврядування", Кодексом законів про працю України та іншими законами України.

Ст.47 КЗпП України встановлено, що у день звільнення працівнику видається наказ власника або уповноваженого ним органу про звільнення.

Тобто, єдиним документом, який видається при звільненні, є наказ.

Крім того, як зазначалось вище, особою, яка уповноважена представляти Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, як юридичної особи, яка ліквідовується, було визначено голову комісії з ліквідації- Войтенка В.В.

Підпунктом 4 пункту 21 Порядку здійснення заходів, пов»язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, що затверджений ПКМУ №1074 від 20.10.2011 року (який суд вважає за можливе в даному випадку застосувати згідно з ч.7 ст.9 КАС України як закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону)), саме до компетенції голови комісії з ліквідації віднесено питання звільнення працівників, а не до компетенції всієї комісії.

Враховуючи такі обставини, суд вважає рішення комісії з ліквідації про звільнення ОСОБА_1 оформлене протоколом №2 від 06.05.2016 року таким, що прийняте не в межах повноважень та не у спосіб, що встановлений законодавством України.

Таким чином, порушені права позивача підлягають поновленню, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправним такого рішення комісії з ліквідації і його скасування, а також вимоги про поновлення ОСОБА_1 на роботі підлягають задоволенню. При цьому, згідно ч.2 ст.235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Крім того, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню і вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно інформації, яка міститься в матеріалах справи та не заперечувалась сторонами, середньоденна заробітна плата позивача складає 189,85 грн. (а.с.22,216 т.1), у звязку з чим суд приймає такі дані до уваги при проведенні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, оскільки позивач був звільнений з 06.05.2016 року та на день винесення судом рішення його не було поновлено на роботі, тому з метою повного захисту прав позивача суд вважає за необхідне стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з наступного робочого дня звільнення ОСОБА_1 і по день винесення рішення судом.

За таких обставин та відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середній заробіток позивача ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу складає: 189,85 грн. (середньоденна заробітна плата) х 85 ( кількість робочих днів з дня звільнення по день винесення рішення) = 16137,25 грн.

Отже, з Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16137,25 грн. При цьому, на виконання вимог ст. 235 КЗпП України необхідно допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 3986,85 грн.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як установлено судом та зазначалось вище, ОСОБА_1 було звільнено 06.05.2016 року, фактичний розрахунок з ним проведено -02.06.2016 року (а.с.216 т.1).

Визнання судом незаконним звільнення позивача на підставі оспорюваного рішення комісії з ліквідації від 06.05.2016 року, а також поновлення ОСОБА_1 на роботі з 07.05.2016 року свідчить про безпідставність здійснення з ним 02.06.2016 року розрахунку, а тому суд вважає, відповідно, безпідставним застосовувати у даному випадку ст.117 КЗпП України.

Відтак, вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Позивач ставив питання і про стягнення понесених ним судових витрат. З приводу такої вимоги суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом.

Пунктом 1 частини 3 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, віднесено витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України ці витрати несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу визначено законом, а саме: ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою особою, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Тобто, виходячи з того, що мінімальна заробітна плата з 01.05.2016 року становить відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» 1450 грн., граничний розмір витрат за годину участі у справі складає 580 грн.

В даному випадку: у матеріалах справи наявні копія договору про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_1 (позивачем) та адвокатом ОСОБА_9 від 19 травня 2016 року (а.с. 20 т.1), копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 24 т.1), а також копія чеку від 30.08.2016 року на суму 700,00 грн.(а.с.246 т.1).

Як вбачається з пояснень щодо розрахунку судових витрат (а.с.244-245 т.1) адвокатом ОСОБА_9 було надано позивачу правову допомогу, що складається з таких послуг: участі в судових засіданнях 18.07.2016 року,19.07.2016 року та 30.08.2016 року, підготовки письмових пояснень та заяви про збільшення позовних вимог по справі, правової консультації по наданню та написанню адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем обґрунтовано розмір понесених витрат на правову допомогу, тому витрати у сумі 700 грн. належить стягнути із відповідача.

Позивач, звертаючись до суду із позовною заявою, порушив питання, що стосуються здійснення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі.

Відповідно до ч.1 ст.267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов'язком суду, а також приписи ст.ст. 2, 3, 14 КАС України щодо обов'язковості судових рішень, ст.181 КАС України щодо процесуальної можливості сторони виконавчого провадження оскаржити дії державного виконавця у процесі виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для встановлення контролю за виконанням даного рішення шляхом зобов'язання відповідача подати звіт про виконання.

Керуючись ст.ст. 2,9,11, 71,86,160-163,256,267 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 та Незалежної професійної спілки Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії з ліквідації Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, оформлене протоколом №2 від 6 травня 2016 року, в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Департаменті містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради на посаді заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення з 07 травня 2016 року.

Стягнути зДепартаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16137,25 грн. та 700 грн. судових витрат.

Допустити до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в Департаменті містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради на посаді заступника начальника відділу правового та кадрового забезпечення та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 3986,85 грн.

В іншій частині вимог відмовити у зв»язку з необгрунтованістю.

Постанову суду може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі скарги в десятиденний строк з дня отримання її копії.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В.Шелєхова