Справа № 815/4199/13-а
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2014-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/4199/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

Судді доповідача - Потапчука В.О.

суддів - Коваля М.П.

- ОСОБА_1

при секретарі - Алексєєвої Н.М

за участю представника апеллянта Державної міграційної служби України ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2013 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

До суду 03 червня 2013 року звернувся позивач з позовом до Державної міграційної служби України про визнання рішення від 22.04.2013 року №260-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не чинним з моменту його прийняття та зобов'язання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач у 2012 році звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої рішенням Державної міграційної служби України від 22.04.2013 року №260-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», про що 29 травня 2013 року він був повідомлений повідомленням №73 від 29.05.2013 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2013 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 22.04.2013 року №260-13 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано ОСОБА_5 міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин, що стали підставою для скасування рішення.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права у звязку з чим апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином ОСОБА_3, за національністю - курд, за віросповіданням - мусульманин.

До України позивач потрапив легально, 27.07.2010 року вилетів авіарейсом м. Алеппо (ОСОБА_3) - м. Одеса (Україна) на підставі національного паспорту та візи типу П-1.

11.05.2012 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням державної міграційної служби України в Одеській області був прийнятий висновок від 08.01.2013 року № ODS 12/178 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що заявник виїхав до України легально із певних особистих причин (робота) не повернувся до країни громадської належності, причому там йому нічого не загрожувало і ніхто його не переслідував. Можливо, що саме пошуки кращого життя чи економічна зацікавленість спонукали заявника залишитись на території України, до управління іноземець звернувся саме для легалізації в нашій країні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 22 квітня 2013 року №260-13 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного рішення, Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області 29 травня 2013 року надано позивачу повідомлення №73 від 29.05.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При вирішенні питання суд першої інстанції дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів вважає правильним такий висновок суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідач ОСОБА_5 міграційна служба України відповідно до Положення про ОСОБА_5 міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Колегія суддів вважає правильною позицію суду першої інстанції щодо відсутності обґрунтування відповідачем доводів, які б спростували можливість стати жертвою переслідувань в разі повернення позивача до ОСОБА_3, в зв'язку з чим порушена ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Так, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Станом на час прийняття міграційною службою рішення щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН від грудня 2012 року в зв'язку з проведенням постійних бойових дій у ОСОБА_3 з березня 2011 року, які продовжуються і по теперішній час, закликає держави-члени ООН приймати громадян ОСОБА_3 та інших осіб, що залишають країну в пошуках безпеки та захисту. Міжнародний Комітет Червоного Хреста вважає конфлікт у ОСОБА_3 збройним конфліктом не міжнародного характеру. В результаті напруженої ситуації, яка склалася в ОСОБА_3, УВКБ ООН вважає, що більшість її громадян, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття "біженець" за Конвенцією про статус біженців 1951р., інші мають право на додатковий захист (http:// unhcr.org.ua/).

Згідно до Рекомендацій УВКБ ООН по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку у ІІ редакції від 22 жовтня 2013 року, після грудня 2012 року озброєний конфлікт у ОСОБА_3 продовжував загострюватись, у результаті чого набув глобальну гуманітарну кризу. Військові дії постійно розширяються, у результаті чого в ОСОБА_3 не залишилось місця не охоплюваного конфліктом та його наслідками. Як повідомляється лінії фронту у цілому стабільні, і любі зміни співвідношення у контролі над територією між проурядовими силами та військовими опозиційними групами вимагає значних військових зусиль, які тягнуть за собою масові людські втрати. ООН, правозахисні організації та засобі масової інформації продовжують повідомляти про насильства і масові вбивства, які не припиняються в ОСОБА_3. Більшість громадян ОСОБА_3 та інших осіб, що її залишають можуть бути піддані переслідуванню у сенсі «вибору», тобто піддані загрозі переслідування за ознаками приписаних політичних переконань в залежності хто саме контролює район або місцевість, де вони звичайно жили, або за належністю до релігійної меншини, яке пов'язане або вважається пов'язаним з конкретної стороною конфлікту.

Колегія суддів вважає правильною позицію суду першої інстанції, що існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до ОСОБА_3, ситуація в якій в корні змінилась під час перебування позивача в Україні.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, визначено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

В рішенні Європейсього Суду з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28.06.2011р.) суд зазначив, що повернення особи у ситуацію громадської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Європейсього Суду з прав людини у справі Аль-Хусін проти Боснії та Герцоговини (3727/08 рішення від 07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи в ОСОБА_3, враховуючи ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011р., призведе до порушення ст. 3 Конвенції.

Норми міжнародного права передбачають надання особі міжнародного захисту, а саме надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи ситуацію в ОСОБА_3.

Аналіз наведених обставин дає підстави для висновку, що ДМС України, прийняла рішення на підставі лише формального застосування норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", проте суд вважає, що при прийнятті рішення слід керуватися також чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та які є частиною національного законодавства України відповідно до ст.9 Конституції України.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 вказаної Постанови Пленуму ВАСУ суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 200,206 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2013 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,- без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 19 березня 2014 року.

Суддя-доповідач: ОСОБА_6

Судді: Коваль М.П.

ОСОБА_1