Справа № 820/3043/16
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2016-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

07 вересня 2016 р. №820/3043/16

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

суддів - Мельникова Р.В., Нуруллаєва І.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та наказу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.05.2016 року №23-16;

- скасувати наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 05.02.2016 року №17;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1.

В обґрунтування позову зазначив, що у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1, громадянин Малі, зазначив, що просить надати його статус біженця в Україні тому що в його селище в Малі був етнічний, релігійний та політичний конфлікт. На підставі викладеного просив суд задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Позивач у судове засідання, призначене на 07.09.2016р., не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до канцелярії суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, прибув у судове засідання, та склав на адресу суду клопотання, в якому не заперечував проти розгляду справи у порядку письмового провадження, зазначив, що проти задоволення позовних вимог заперечує та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час, місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Враховуючи положення ст.ст.122, 128 КАС України суд вважає за можливе розглядати справу без участі представників сторін у порядку письмового провадження на підставі наявних у справі документів.

Відповідно до положень ч.1 статті 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що громадянин Республіки Малі ОСОБА_1, 1980 р.н., в період з 1988р. по 1998р. навчався в середній школі. Після чого, 3 роки вивчав французьку, арабську та англійську мови у ліцеї "Місель Алер". Там же отримав ступень бакалавра.

Вперше державний кордон України позивач намагався перетнути 27.12.2009 р., але через відсутність листа запрошення від Харківського національного фармацевтичного університету того ж дня повернувся до Малі, а візу НОМЕР_1, видану 07.11.2009 року, терміном дії до 07.11.2010 року було анульовано.

Другий виїзд з Республіки Малі позивач здійснив 23.09.2010 року. До України прямував транзитом, перетнув кордон України у Гвінейській Республіці на запрошення Харківського національного аграрного університету ім. В. В. Докучаєва 15.09.2010 року терміном дії до 14.08.2011 року.

Позивач перебуває у незареєстрованому шлюбі із громадянкою України ОСОБА_4. Має дитину - ОСОБА_5.

Вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу міграційної служби в Харківській області заявник звернувся 18.12.2012 року.

Рішенням ДМС України від 20.05.2013 року №324-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення контролюючого органу було оскражено в судовому порядку, так постановою Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2013 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2013 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2013 року - без змін.

Позивач звернувся до суб'єкта владних повноважень із заявою 22.01.2015 року. На підставі висновку, наказом ГУ ДМС України в Харківській області №38 від 10.02.2015 року позивачу було відмовлено в оформленні документів, оскільки його заява була необґрунтованою.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся зі скаргою до ДМС України, яку за рішенням №13-15 від 25.03.2015 року було відхилено. Зазначене рішення заявник оскаржив в судовому порядку, так постановою Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2015 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2015 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2015 року - без змін.

18.01.2016 року позивач знову звернуся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.01.2016 року Московським РСГУ ДМС України в Харківській області, відповідно до статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення стосовно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення (серія ПР МХК №103685).

09.02.2016 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №1 від 05.02.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішенням суб'єкта владних повноважень, позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ Управління про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27.05.2016 року позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №37 від 25.05.2016 року, в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 17.05.2016 року №23-16 про відхилення скарги позивача на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із позицією та рішеннями відповідача, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

По суті заявлених вимог суд зазначає наступне.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення його статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. за №3671-VI (далі за текстом - Закон №3671).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671 передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз. 4 п.1 ст. 6 Закону №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно ч. 2 ст.13 Закону №3671 особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного.

Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

З матеріалів справи та висновку ГУ ДМС України в Харківській області вбачається, що фахівцями міграційної служби під час розгляду заяви позивача проводилися співбесіди, а також об'єктивно та всебічно досліджувалася повідомлена позивачем інформація по країні походження.

Зокрема, заява містить твердження позивача щодо існування загрози його життю в разі повернення на батьківщину. Проте, позивач безперешкодно залишив свою країну, приїхавши в Україну з метою навчання у вищому учбовому закладі.

З аналізу правдоподібності інформації, наданої позивачем щодо важливих елементів заяви, із зауваженням на відповідні індикатори правдоподібності та урахуванням обґрунтованості пояснень, наданих позивачем, відповідач дійшов висновку, що побоювань за своє життя заявник не має, до груп ризику, визначених Конвенцією 1951 року про статус біженців, не належить. Заявник не довів жодного суттєвого факту заяви, документів у підтвердження обґрунтованості звернення заявник не надав. Заявник ніколи не перебував членом жодної, релігійної, військової або громадської організації.

Суд звертає увагу, що позивач не надав доказів наявності ризику загрози життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля.

Більше того, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що останній не тікав із Малі від небезпеки рятуючи своє життя, натомість він добровільно покинув країну з метою навчання.

Окрім цього, в Пленумі Вищого Адміністративного Суду України від 16.03.2012р. №3 вказано, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

З приводу фактичних обставин спірних правовідносин суд зазначає, що відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Керуючись приписами зазначеної норми, оцінивши докази наявні в матеріалах справи, суд доходить висновку, що матеріали наданої відповідачем на вимогу суду особової справи заявника не містять визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обставин для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене вище суд вважає, що позивач безпідставно стверджує про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через расову, релігійну чи національну належність, належність до певної соціальної групи або через політичні погляди.

Таким чином суд дійшов до висновку, що підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем по справі доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення суб'єкта владних повноважень.

Положеннями частини 1 статті 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 24, 44, 71, 94, 122, 124, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та наказу - відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Полях Н.А.

судді Мельников Р.В.

Нуруллаєв І.С.