Справа № 815/2502/16
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2016-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2502/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

при секретарі судового засідання - Лопатюк Ю.А.,

за участю:

представника позивача - Шкута Р.І.

представника відповідача

відділу примусового виконання рішень

Управління Державної виконавчої служби

Головного територіального Управління юстиції

в Одеській області - Хлєбнікова О.В.

представника відповідача

Головного територіального Управління

юстиції в Одеській області - Нероденко М.М.

представника третьої особи

ПАТ «Укрсоцбанк» - Ананьєвої Г.В.

представника третьої особи ОСОБА_1 - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" до відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції в Одеській області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 про скасування арешту, суд -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду звернулось Публічне акціонерне товариство "Укрсиббанк" з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції в Одеській області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 про скасування Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 49212627 від 05.11.2015 року, винесену відділом примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції в Одеській області в частині накладення арешту на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та в частині накладення арешту на автомобіль SUBARU, модель LEGACY, рік випуску 2008, колір сірий, тип транспортного засобу - легковий седан, номер кузову: НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 05.11.2015 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження прийнятої в межах виконавчого провадження № 49212627, накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження на все майно, яке належить ОСОБА_1 на праві власності, у тому числі на квартиру, яка є предметом іпотеки, та автомобіль, що є предметом застави, за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1

Вказаний арешт було накладено при примусовому виконанні виконавчого листа №755/30224/2014 від 24.12.2014 року, виданого Дніпровським районним судом м. Київа про стягнення солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 3818129,71 грн.

Позивач вважає, що арешт квартири, яка є предметом іпотеки, та автомобілю, що є предметом застави, порушує права АТ «УКРСИББАНК», і його необхідно виключити з під арешту. З зазначених підстав позивач був змушений звернутись до суду з вказаним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача Головного територіального Управління юстиції в Одеській області в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що Головне територіальне Управління юстиції в Одеській області не є органом державної виконавчої служби і між ним та Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» не виникло спірних правовідносин щодо зняття арешту.

Представник відповідача відділу примусового виконання рішень Головного територіального Управління юстиції в Одеській області в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що 12.11.2015 року, у зв'язку з невиконанням боржником вимог виконавчого документа, відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору на користь держави у розмірі 381812,97 грн., у зв'язку з чим, відповідно до положень ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», заходи примусового виконання рішень не були скасовані.

Представник третьої особи ПАТ «Укрсоцбанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, з підстав, зазначених відповідачами.

Відповідач ОСОБА_1 або його представник в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він просить розглянути позов за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги позивача, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.07.2008 року між AT «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір НОМЕР_3, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 32 010,00 доларів США на строк до 08.07.2015 року.

В забезпечення зобов'язань позичальника 08.07.2008 р. між AT «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу НОМЕР_3, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав у заставу позивачу автомобіль марки SUBARU, модель LEGACY, рік випуску 2008, колір сірий, тип ТЗ легковий седан, номери агрегатів: кузов НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1

Також, 01.06.2007 р. між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір НОМЕР_4, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 40 000,00 доларів США на строк до 01.06.2022 р.

В забезпечення зобов'язань позичальника 01.06.2007 р. між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку позивачу квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1.

20.04.2016 року з заявою до АТ «УкрСиббанк» звернувся ОСОБА_1, якою повідомив, що на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 05.11.2015 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження на все майно, яке належить ОСОБА_1 на праві власності у тому числі на квартиру, яка є предметом іпотеки та автомобіль, що є предметом застави.

Вказаний арешт було накладено в межах виконавчого провадження № 49212627 при примусовому виконанні виконавчого листа №755/30224/2014 від 24.12.2014 року, виданого Дніпровським районним судом м. Київа про стягнення солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 3818129,71 грн.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Відповідно до п. 6) ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає суду підстави стверджувати, що у разі наявності підстав, передбачених ч.ч. 1 та 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець розпочинаючи дії з примусового виконання відповідного рішення має право звертати стягнення на майно, зокрема, шляхом накладення арешту на майно боржника.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини 7 статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відносини застави регулюються Законом України "Про заставу" від 2 жовтня 1992 року N 2654-XII.

Застава - це спосіб забезпечення зобов'язання рухомим майно, в силу якого заставодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника (стаття 1 названого Закону).

Згідно з частиною 5 ст. 18 Закону України "Про заставу" якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше. Переважне право заставодержателів одного і того ж майна, що зареєстровані в один і той же день, визначається моментом реєстрації застави. Переважне право у задоволенні вимог із заставленого рухомого майна визначається на підставі моменту реєстрації застави та моменту реєстрації змін щодо предмета застави в частині цих змін.

Згідно з частиною 1 статті 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч. 1 ст. 572 Цивільного кодексу України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі:

1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою;

2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави;

3) реалізації предмета застави;

4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Відповідно до ч. 1 ст.26 Закону України "Про заставу" заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов'язання.

Вищенаведеними нормами закону встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно та звернення до суду з позовом є правом кредитора, відповідно звернення стягнення на заставлене майно є правом заставодержателя. Так, забезпечення виконання зобов'язання може відбутися, зокрема, і за рішенням суду шляхом стягнення коштів з боржника, або сплатою боржником заборгованості добровільно, що автоматично припинить звернення стягнення на майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18 листопада 2003 року N 1255-IV на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету невизначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог.

Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Якщо відповідно до закону обтяжувач вправі притримати рухоме майно, що належить боржнику, для забезпечення своєї вимоги, пріоритет такого права притримання встановлюється з моменту його реєстрації. Якщо право притримання не було зареєстроване, воно не має пріоритету над зареєстрованими обтяженнями, але має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями.

Статтею 20 Закону України «Про заставу» встановлено право звернення стягнення на заставлене майно. Так, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Отже, з системного аналізу вищенаведених правих норм, вбачається, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення звертається за наявності однієї з умов: або якщо право застави виникло після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, або якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Задоволення вимог інших стягувачів, ніж заставодержателя відбувається за рахунок залишку коштів після задоволення вимог заставодержателя відповідно до положень ст. 43 Закону України "Про виконавче провадження".

Як встановлено судом 01.06.2007 р. між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку позивачу квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до відомостей з державного реєстру іпотек, обтяження на вказану квартиру зареєстровано на користь позивача 01.06.2007 року, реєстраційний номер обтяження НОМЕР_5.

08.07.2008 р. між AT «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу НОМЕР_3, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав у заставу позивачу автомобіль марки SUBARU, модель LEGACY, рік випуску 2008, колір сірий, тип ТЗ легковий седан, номери агрегатів: кузов НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1

Відповідно до відомостей з державного реєстру обтяжень рухомого майна, обтяження на вказаний автомобіль зареєстровано на користь позивача 10.07.2008 року, реєстраційний номер обтяження НОМЕР_6.

Між тим виконавчий лист №755/30224/2014 про стягнення солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 3818129,71 грн. виданий Дніпровським районним судом м. Києва 24.12.2014 року

Відтак накладаючи арешт та оголошуючи заборону на його відчуження на все рухоме майно боржника відповідач - відділ примусового виконання рішень Головного територіального Управління юстиції в Одеській області здійснює це інтересах ПАТ "Укрсоцбанк", який в частині вказаного вище майна не є заставодержателем та іпотекодержателем, а такою особою є позивач.

Таким чином позивач має пріоритет щодо звернення стягнення на предмет застави та іпотеки.

Відповідно до умов п. 1.1 Договору іпотеки, вартість предмета іпотеки становить 280 150,00 грн.

Станом на 27.04.2016 р. заборгованість за Кредитним договором НОМЕР_4 від 01.06.2007 р. становить - 32 363,21 дол. США, що в гривневому еквіваленті, згідно офіційного курсу гривні до долару США, встановленому НБУ станом на 27.04.2016 р. (25,301814 грн. за 1 дол. США) становить 818 847,92 грн.

Відповідно до умов п. 2.2. Договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу НОМЕР_3, вартість предмета застави становить 160 050,00 грн.

Станом на 27.04.2016 р. заборгованість за Кредитним договором НОМЕР_3 від 08.07.2008 р. становить - 21 480,75 дол. США, що в гривневому еквіваленті, згідно офіційного курсу гривні до долару США, встановленому НБУ станом на 27.04.2016 р. (25,301814 грн. за 1 дол. США) становить 543 501,94 грн.

Таким чином вартість заставленого та іпотечного майна є значно меншою ніж розмір заборгованості, що зумовлює наявність у позивача права розпоряджатись предметом застави у спосіб, визначений Договорами застави та іпотеки, а саме: шляхом звернення стягнення на заставлене та іпотечне майно з метою задоволення вимог позивача до боржника.

Згідно зі статтею 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскільки встановлено відсутність умов, передбачених ч. 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: вартість предмета застави не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, то діями відділу примусового виконання рішень Головного територіального Управління юстиції в Одеській області щодо накладення арешту на майно порушено право позивача.

На підставі зазначеного суд вважає, що відповідачем - відділом примусового виконання рішень Головного територіального Управління юстиції в Одеській області, як суб'єктом владних повноважень, порушено права та законні інтереси заставодержателя та іпотекодержателя, яким є позивач, оскільки накладення арешту на заставне майно позбавляє останнього законного права звернути стягнення на предмет застави та іпотеки.

Стосовно позовних вимог до Головного територіального Управління юстиції в Одеській області, суд зазначає, що між зазначеним відповідачем та Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» не виникло спірних правовідносин щодо зняття арешту.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" до відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції в Одеській області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 про скасування арешту підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 97 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

29.03.2016 року представник позивача надав заяву, в якій просив при винесенні рішення за вказаним позовом не компенсувати позивачу понесені судові витрати та не проводити стягнення судового збору з державного бюджету.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку не компенсовувати позивачу судові витрати.

Керуючись Законом України "Про виконавче провадження", Законом України «Про іпотеку», Законом України "Про заставу", Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 159 - 163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" до відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції в Одеській області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 про скасування арешту - задовольнити частково.

Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 49212627 від 05.11.2015 року, винесену відділом примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції в Одеській області в частині накладення арешту на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та в частині накладення арешту на автомобіль SUBARU, модель LEGACY, рік випуску 2008, колір сірий, тип транспортного засобу - легковий седан, номер кузову: НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1, - скасувати.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано суддею 05.09.2016 року

Суддя Я.В. Балан