Справа № 815/6609/13-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2014-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

25 лютого 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/6609/13-а

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1,
судді ОСОБА_2,
судді ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2013 року в адміністративній справі за позовом Камаралдін ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 04 липня 2013 року №400-13, зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року Камаралдін ОСОБА_5 (надалі позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі відповідач), в якому просив скасування рішення від 04.07.2013 року №400-13, зобовязати прийняти рішення про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2012 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області з заявою про надання статусу біженцем, або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Однак відповідачем оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає таке рішення неправомірним та необґрунтованим з наступних підстав. Позивач є громадянином ОСОБА_6 Арабської Республіки, проживав в місті Хама. В 2007 році позивач виїхав до України з метою навчання. До закінчення університету, в країні походження позивача почалися революційні, а згодом і воєнні дії. ОСОБА_6 громадяни організували численні мітинги проти влади. Такі опозиційні мітинги проходили і на території України. В них приймав участь позивач. Після чого до дому батьків позивача приходили представники служби безпеки та погрожували родині позивача. Приймаючи до уваги вищевикладене, позивач просив адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року адміністративний позов було задоволено частково. Скасовано рішення ДМС України від 04.07.2013 року №400-13. Зобовязано ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати спірну постанову суду та прийняти нову про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Камаралдін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_7, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин (а.с.42).

Вперше до України позивач виїхав в серпні 2007 року. Декілька раз виїжджав на батьківщину. Останній раз залишив Україну 11.01.2011 року. Останній виїзд із ОСОБА_7 був 08.02.2011 року. Покинув країну походження легально літаком на підставі студентської візи.

30.08.2012 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.40).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах біженців та іноземців ГУ державної міграційної служби України в Одеській області був прийнятий висновок від 03.06.2013 року №ODS 12/321 (а.с.88-96) щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що враховуючи надану заявником інформацію під час анкетування та проведення протоколів співбесіди, в громадянина ОСОБА_7 Камаралдін ОСОБА_5 немає ознак особи, що може вважатися біженцем через відсутність побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням Державної міграційної служби України від 04.07.2013 року №400-13 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину ОСОБА_7 Камаралдін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.97).

На підставі вказаного рішення, Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області надано позивачу повідомлення №140 від 30.07.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.6).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не в повному обсязі вивчив та перевірив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, а тому рішення Державної міграційної служби України від 04.07.2013 року №400-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є не досконало обґрунтованим та прийнятим з порушенням приписів ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців» під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічне визначення терміну біженець, міститься і в статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Перевіряючи законність рішення Управлінням у справах біженців та іноземців щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суду необхідно з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.06.2011 року №3», ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 вказаної Постанови Пленуму ВАСУ суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Як підтверджується матеріалами справи позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що не має можливості повернутись до країни походження в зв'язку із тим, що на батьківщині йому загрожує небезпека, він, можливо, зазнаватиме в подальшому переслідувань.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Згідно рекомендацій УВКБ ООН редакція ІІ від 22.10.2013 року, після випуску УВКБ ООН в грудні 2012 року документа «Аспекти захисту» озброєний конфлікт у ОСОБА_7 продовжував загострюватися, в результаті чого вибухнула масштабна гуманітарна криза, що викликало також проблеми в плані захисту. Кількість людей, загиблих після початку насильства, за повідомленнями, перевищила 100 тисяч, а 6,8 млн. чол., або третина населення, потребують гуманітарної допомоги. Зростання гуманітарних потреб населення особливо помітно в провінціях Алеппо, ОСОБА_8, Ідліб, Дейр-ез-Зор, Хама, Дераа, Ракка, Латакія і ОСОБА_8.

Територія військових дій постійно розширюється, в результаті чого в ОСОБА_7 не залишилося місця, не охопленого конфліктом і його масштабними гуманітарними наслідками. Як повідомляється, лінії фронту, загалом, щодо статичні, і будь-яка зміна співвідношення в контролі над територією між проурядовими силами і озброєними опозиційними групами вимагає значних військових зусиль, що тягнуть за собою масові людські жертви і масштабне руйнування як державної інфраструктури, так і приватної власності. Території, які де-факто контролюються збройними опозиційними групами або на яких ці ??групи присутні, за повідомленнями, піддаються артилерійським обстрілам з боку урядових сил, а органи влади, як повідомляється, перешкоджають постачанню продовольства і медикаментів населенню цих територій.

З вищезазначеного слідує, що існує реальна загроза життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, що підтверджується загальновизнаними офіційними документами.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняття рішень має здійснюватися з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, а саме: рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів статусу біженця. Прийняті рішення мають бути обґрунтованими, тобто винесеними з урахуванням усіх обставин та на підставі усіх матеріалів, які мають значення для конкретної ситуації.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що висновок Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.06.2013 року, який був підтриманий відповідачем рішенням від 04.07.2013 року №400-13 не містить належного аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_7, з урахуванням, що відповідачем не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, також у висновку відсутні належні дослідження щодо підстав надання особі додаткового захисту, не досліджена в повному мірі інформація щодо виклику позивача до служби безпеки, та вірогідності призиву його до армії у разі повернення в країну походження.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, прийняв законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 27 лютого 2014 року.

Головуючий суддя:ОСОБА_1
Суддя: Суддя: ОСОБА_2 ОСОБА_3