Справа № 2а-1796/09-10/2270/12
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2016-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2016 року Справа № 876/12426/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Хмельницькій області, Міністерства фінансів України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України про стягнення заробітної плати та компенсації за ненадане службове обмундирування за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 липня 2010 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просив визнати неправомірною бездіяльність відповідачів Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області (далі - ТУ ДСА України в Хмельницькій області), Міністерства юстиції України, головного управління юстиції у Хмельницькій області (далі - ГУЮ у Хмельницькій області), Міністерства фінансів України, головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України (далі - ГУ ДК України) у неналежній оплаті його праці за червень-грудень 2005 року та незабезпеченні службовим обмундируванням судді. Позивач просив стягнути з Міністерства фінансів України шляхом списання із розрахункового рахунку ГУ ДК України на його користь компенсацію за невидане службове обмундирування за період із 20.03.2002 року по 04.09.2003 року в сумі 2607,00 грн., невиплачену заробітну плату за період із 01.06.2005 року по 31.12.2005 року в сумі 53061,35 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 47585,83 грн.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 липня 2010 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДСА України і зобов'язано ГУ ДК України провести видатки з Державного бюджету, передбачені ДСА України, на користь ОСОБА_1 101794,38 грн., з яких 53061,35 грн. - заборгованість по заробітній платі, 47585,83 грн. - компенсація, 1147,20 грн. - судові витрати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодилася ДСА України та просить зазначену постанову суду першої інстанції скасувати і прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову. Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не було враховано приписи постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів», статтей 5, 8, 13 Закону України «Про оплату праці», ст. 121 Закону України «Про судоустрій України», з положень яких випливає, що суди загальної юрисдикції фінансуються на підставі кошторисів і помісячних розписів видатків у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Асигнування на проведення спірних виплат не були передбачені в Державному бюджеті України на 2005-2010 роки, а також не були передбачені і у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ. Окрім того, апелянт наполягає на тому, що виходячи з приписів Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсації підлягають лише суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати, а відтак у цій частині висновок експерта, з яким погодився суд першої інстанції, не відповідає вимогам закону. Також апелянт покликається на порушення судом першої інстанції положень статті 94 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

До апеляційної скарги ДСА України приєдналося ГУЮ у Хмельницькій області заявою від 22.11.2010 року № 10-1-754.

Представники сторін у судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 працює на посаді судді з 2001 року, а на посаді судді Віньковецького районного суду Хмельницької області з вересня 2002 року.

Відповідно до частини 1 статті 44 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (далі - Закон № 2862-ХІІ) заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя (частина 2 статті 44 Закону № 2862-ХІІ).

Так, постановами №№ 513, 514 з 1 червня 2005 року підвищено розміри посадових окладів, встановлено надбавки, доплати та порядок преміювання, зокрема, Голови Конституційного Суду України та Голови Верховного Суду України.

Постановою № 865 Кабінет Міністрів України затвердив схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, апеляційних та місцевих судів. Посадові оклади, передбачені цією постановою, встановлювались виходячи з розмірів мінімальної заробітної плати.

31 грудня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865» (була чиною на час виникнення спірних відносин), згідно з якою, зокрема, пункт 5 був викладений у такій редакції: «ця постанова набирає чинності з дня втрати чинності Указів Президента України від 10 липня 1995 року № 584, від 19 вересня 1996 року № 856, від 5 березня 2002 року № 220, від 25 листопада 2002 року № 1061, статтей 3 та 4 Указу Президента України від 11 грудня 2002 року № 1150, абзацу першого статті 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173 у частині встановлення надбавки суддям військових місцевих та військових апеляційних судів».

Отже, Кабінет Міністрів України на період з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року не привів посадові оклади суддів України у відповідність із вимогами статті 44 Закону № 2862-XII, а саме до встановленого цією нормою співвідношення посадового окладу судді з окладом Голови Верховного Суду України.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, незважаючи на те, що розмір заробітної плати судді встановлений спеціальним законом - статтею 44 Закону № 2862-XII, а не статтею 8 Закону № 108/95-ВР, виплата заробітної плати судді підпорядкована нормам Закону № 108/95-ВР, зокрема статті 13, відповідно до якої оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом.

Оскільки в період з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року жодних змін ні в об'ємі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених в постановах №№ 513, 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали, то правових підстав для виплати суддям різниці в заробітній платі не було.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року (справа № 822/505/13-а).

Отже, підстав для перерахунку заробітної плати позивача та стягнення цих коштів немає.

Тому в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Що стосується стягнення компенсації за неотримане службове обмундирування, то відповідно до вимог частини 12 статті 44 Закону України «Про статус суддів» (в редакції, що була чинною до 11 березня 2000 року), судді забезпечувалися безоплатним службовим обмундируванням за нормами, які визначалися Урядом України.

На виконання вказаних вимог Закону Кабінетом Міністрів України було затверджено постанову від 19 березня 1994 року № 177 «Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України».

Наказом Міністерства юстиції України від 22 квітня 1994 року № 16/5 затверджено Положення про порядок одержання, обліку, видачі та носіння службового обмундирування суддів України, пунктом 2.10 якого було передбачено, що за одяг, який не виданий, згідно з нормами забезпечення з причин незалежних від Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, Міністерства юстиції України, суддям виплачується грошова компенсація вартості даного одягу і згідно із нормами зараховується у термін його носіння. Для оформлення компенсаційних виплат подається заява судді на ім'я голови Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, обласного (міського) суду, арбітражного суду, Міністра юстиції Республіки Крим, начальника управління юстиції.

Виплата грошової компенсації проводилася бухгалтеріями Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, обласного, Київського, Севастопольського міського суду, арбітражних судів областей, міст Києва та Севастополя, Міністерства юстиції Республіки Крим, управлінь юстиції обласних, Київського, Севастопольського міських держадміністрацій.

11 березня 2000 року набув чинності Закон України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року, пунктом 1 статті першої якого перше речення частини 12 статті 44 Закону України «Про статус суддів» виключено.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 пункт 1 статті 1 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» визнано неконституційними.

13 березня 2003 року Міністерством юстиції України видано наказ № 19/5 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Мін'юсту України від 22 квітня 1994 року № 16/5».

З 04 вересня 2003 року постанова Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 177 «Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України» втратила чинність на підставі постанови Уряду від 04 вересня 2003 року № 1393 «Про норми забезпечення мантіями та суддівськими нагрудними знаками суддів судів загальної юрисдикції».

Тобто, забезпечення службовим обмундируванням суддів або виплата грошової компенсація за невикористане службове обмундирування була передбачена законодавством в період з 1996 року по 11 березня 2000 року та з 20 березня 2002 року по 13 березня 2003 року.

До 01 червня 2002 року відповідно до статті 19 Закону УРСР «Про судоустрій України» від 05 червня 1981 року організаційне забезпечення діяльності судів при суворому додержанні принципу їх незалежності та підкорення лише законові здійснювалося Міністерством юстиції України, Головним управлінням юстиції в Автономній Республіці Крим, обласними, Київським і Севастопольським міськими управліннями юстиції, якщо інше не передбачено законом.

Вказаною статтею Закону було встановлено, що зазначені органи організують матеріально-технічне забезпечення апеляційних та місцевих судів, якщо інше не передбачено законом, створюють належні умови для належного функціонування судів і діяльності суддів.

З 01 червня 2002 року вказаний Закон втратив чинність у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про судоустрій України» від 07 лютого 2002 року.

Пунктом 20 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій України» було визначено, що державна судова адміністрація утворюється згідно з цим Законом до 1 січня 2003 року. До утворення державної судової адміністрації зберігається існуючий порядок організаційного забезпечення та фінансування діяльності судів.

До 01 січня 2003 року фінансування і матеріально-технічне забезпечення місцевих та апеляційних судів здійснюються в обсязі, передбаченому Законом України «Про Державний бюджет України на 2002 рік».

Тобто, матеріально-технічне забезпечення судів, в тому числі і забезпечення суддів службовим обмундируванням у період до 01 січня 2003 року здійснювали Міністерство юстиції України, Головне управління юстиції в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське і Севастопольське міські управління юстиції, після 01 січня 2003 року - Державна судова адміністрація України.

Отже, позовні вимоги в цій частині щодо нарахування та виплати компенсації за невидане обмундирування з 20 березня 2002 року по 13 березня 2003 року є підставними.

Разом з тим, позивач звернувся до суду з позовом лише у 2009 році, тобто з пропуском встановленого статтею 99 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) річного строку звернення до суду. А тому підлягають застосуванню наслідки, встановлені статтею 100 КАС України (в редакції чинній на момент розгляду справи), що є підставою для відмови в позові.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є підставними і судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 необхідно скасувати з прийняттям нового - про відмову в позові в повному обсязі.

Відповідно до ст. 159 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 1 та 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та приймає нову, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, апеляційну скаргу слід задовольнити та скасувати оскаржувану постанову, прийнявши нову про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України, Головного управління юстиції у Хмельницькій області задовольнити, постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 липня 2010 року у справі № 2-а-1796/09-10/2270/12 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

В.Я. Макарик

Повний текст виготовлено 06 вересня 2016 року.