Справа № 2-а-4323/11/1470
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2013-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2013 р.Справа № 2-а-4323/11/1470

Категорія: 8.1.1 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Сівєлькіної С.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ДПІ у Корабельному районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби (раніше ДПІ у Корабельному районі м. Миколаєва) на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2011 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ДПІ у Корабельному районі м. Миколаєва про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 23.05.2011 р.,

В С Т А Н О В И В :

02 червня 2011 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 від 23.05.2011 р. (а.с. 3-6).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що податкові повідомлення-рішення протиправні та підлягають скасуванню, оскільки позивачем правомірно сформований податковий кредит по взаємовідносинах з ПП «Скайлайн-Плюс», що підтверджується договором, товарною накладною, податковою накладною, платіжними документами. Договір, укладений позивачем та ПП «Скайлайн-Плюс» не є договором, що спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини, пошкодження майна держави, незаконне заволодіння ним, тобто не є нікчемним. Отримані запчастини від ПП «Скайлайн-Плюс» використовувались позивачем в межах господарської діяльності, тому відповідач неправомірно зазначив у акті перевірки про порушення позивачем ст. 13 Декрету КМУ «Про прибутковий податок з громадян» та Закону України «Про податок на додану вартість».

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2011 року позов був задоволений. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення рішення Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 від 23.05.2011 р. (а.с. 98-103).

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ДПІ у Корабельному районі м. Миколаєва подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне зясування судом обставин справи, просила скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2011 року та прийняти нову, якою відмовити ФОП ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Актом перевірки від 12.05.2011 р. про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо правових взаємовідносин з платником податків ПП «Скайлайн-Плюс» за період з 01.08.2009 р. по 31.12.2010 р. встановлено порушення позивачем:

- п.п.7.4.1, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 ст.7 Закону України № 168/97 від 03.04.1997 р. «Про податок на додану вартість», ст.203,215, ст.228 ЦК України встановлено заниження податку на додану вартість за вересень 2009 р. на загальну суму 7150 грн.,

- ст. 13Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.199 р. № 13-92, розділ 4 ст. 13 Інструкції «Про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю», затвердженою наказом ГДПІ від 21.04.1993 р. № 12 встановлено завищення валових витрат за 4 кв. 2009 р. на суму 35750 грн., в результаті чого донараховано податку з доходів фізичних осіб від зайняття підприємницької діяльності за 4 к. 2009 р. в сумі 5362,50 грн.

В ході перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_1 укладено договір з ПП «Скайлайн-Плюс» від 14.08.2009 р. № б/н. Позивач отримав від ПП «Скайлайн-Плюс» податкову накладну № 928 від 14.08.2009 р. та видаткову накладну від 14.08.2009 р. на суму 42900 грн., з яких 7150 грн. податку на додану вартість. Суму податку на додану вартість по вищезазначеній накладній включено позивачем до складу податкового кредиту у серпні 2009 р. в сумі 7150 грн. Розрахунки за товар проводились у готівковій формі згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів від 30.10.2009 р., 02.11.2009 р., 25.12.2009 р., 28.12.2009 р., 31.12.2009 р.

Відповідачем від ДПІ у м. Нова Одеса отримано акт від 08.02.2010 р. «Про результати документальної невиїзної перевірки ПП «Скайлайн-Плюс» з питань встановлених розбіжностей за результатами автоматизованого співставлення розшифровок податкових зобовязань та податкового кредиту у розрізі контрагентів за період з 01.08.2009 р. по 31.12.2009 р., яким встановлено, що у ПП «Скайлайн-Плюс» відсутні трудові ресурси, земельні ділянки, транспортні засоби, інші основні фонди. Операції з оприбуткування, приймання-передачі товарів не проводились, та як наслідок у ході перевірки не виявлено факту передачі товарів від продавця до покупця, в звязку з його відсутністю. Перевіркою встановлено порушення ст. 203,215,228 ЦК України в частині недодержання в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах здійснених ПП «Скайлайн-Плюс» з постачальниками та покупцями.

На підставі акта перевірки відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення № від 23.05.2011 р. на суму 5362,50 грн. донараховано податку з доходів фізичних осіб та № на суму 7150 грн. податкових зобовязань з податку на додану вартість та 1787,50 грн. штрафні ( фінансові) санкції.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з чим погоджується апеляційний суд.

Відповідачем донараховано зобовязання в звязку з порушення позивачем таких норм права:

- пп. 7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

- п.п. 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 р. за № 168/97 не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у звязку з придбанням товарів (послуг), не підтвердженого податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

- п.п. 7.4.4 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Керуючись цими нормами відповідачем донарахований податок на додану вартість в звязку з тим, що, позивачем сформований податковий кредит за товар, який реально не придбавався, який не призначався для використання в підприємницькій діяльності позивача.

Згідно зі ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» передбачено, що оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Інструкцією про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженою наказом Головної ДПІ України № 12 від 21.04.1993 р. п.14 передбачено, що податок утримується від суми такого доходу за його рахунок, за ставкою, визначеною пунктом 7.1 статті 7 Закону України від 22 травня 2003 року N 889-IV ( 889-15) "Про податок з доходів фізичних осіб" , що складає - 15 відсотків від об'єкта оподаткування.

Відповідач в акті перевірки зазначив, що в декларації про доходи за 4 кв. 2009 р. позивачем завищені валові витрати в сумі 35750 грн., тому перевіркою був донарахований податок з доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю в сумі 5362,50 грн. ( 35750 грн.х15%=5362,50 грн.). Відповідач донарахував позивачу податок з доходів фізичних осіб, в звязку з тим, що вважає, що валові витрати сформовані позивачем по взаємовідносинах з ПП «Скайлайн-Плюс» на суму 35750 грн. ( сума угоди без ПДВ) позивачем не підтверджені документально.

З таким висновком відповідача погодитися не можна з огляду на таке.

Статтею 1 Закону від 16.07.99р. №996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, акти виконаних робіт, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Наслідки в бухгалтерському, і, відповідно в податковому обліку платника, створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що повязані з рухом активів, зміною зобовязань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку правочинах.

Як встановлено судом першої інстанції позивач має ліцензію АВ № 422206 від 07.07.2008. р. на надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом: внутрішні перевезення вантажів вантажними автомобілями, причепами та напівпричепами.

Позивач має у власності два автомобіля DAF, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Позивач пояснив, що товар він забирав у свого контрагента самостійно на своєму автомобілі.

Згідно зі ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для юридичної особи, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб, є:

для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, дорожній лист, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 207 від 25.02.2009 р. «Про затвердження Переліку документів, необхідних для здійснення перевезень вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні» для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб:

- накладна або інший документ, який підтверджує право власності на вантаж;

- посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

- реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом;

- талон про проходження державного технічного огляду;

- поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що вищезазначеними нормами права не передбачений обовязок мати товарно-транспортну накладну у особи, яка здійснює перевезення вантажу для власних потреб.

Позивач товарно-транспортну накладну не виписував, оскільки він самостійно своїм транспортом забирав товар.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що товар, який позивач придбав у ПП «Скайлайн-Плюс», використовувався ним в господарській діяльності - згідно довідки позивача з ЄДР КВЕД- 60.24.1 діяльність автомобільного вантажного транспорту.

Відповідно до ст.712 Цивільного Кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З Акту ДПІ м. Нова Каховка від 08.02.2010 р. про результати перевірки ПП «Скайлайн-Плюс» вбачається, що постачальниками ПП «Скайлайн-Плюс» за період серпень-грудень 2009 р. були ТОВ Фірма «Віал» - визнано банкрутом, ПП «Пріор-Агро» - податкові зобовязання з ПП «Скайлайн-Плюс» не відображені в декларації з ПДВ, ПП «Гідеон Агро» - місцезнаходження не встановлено, ПП «ОСОБА_2 ФП-ШОД»- визнано банкрутом.

Водночас доказів того, що позивач придбав у ПП «Скайлайн-Плюс» товар, який в своє чергу ПП «Скайлайн-Плюс» придбав саме у цих контрагентів та саме в цій період серпень-грудень 2009 р., за який проводилась перевірка, відповідач суду не надав. ОСОБА_2, який позивач придбав у ПП «Скайлайн-Плюс» не відноситься до швидкопсуючих, тому міг бути придбаний у іншого контрагента, ніж зазначені в акті перевірки та в інший період.

Стосовно посилання Апелянта на те, що податковий кредит позивачем сформований на підставі угод, які є нікчемними колегія суддів зазначає наступне. Необхідною умовою для визнання правочинів нікчемними є фактичні дані, зокрема наявність умислу на заволодіння державними коштами у позивача або його контрагентів, які об'єктивно можуть бути встановлені лише шляхом вчинення відповідних слідчих дій і підтверджені вироком суду.

В судовому засіданні суду першої представник відповідача пояснив, що стосовно керівника ПП «Скайлайн-Плюс» ОСОБА_3 порушена кримінальна справа. Ухвалою суду від 06.07.2011 р., 19.10.2011 р. суд витребовував додаткові докази з УПМ СВ ПМ ДПА у Херсонської області, прокуратури Херсонської області, але постанов або вирок суду про порушення кримінальної справи відносно керівника ПП «Скайлайн-Плюс» не отримав.

Таким чином суд першої інстанції вірно виходив з того, що обов'язковість установлення умислу поширюється лише на визнання недійсними правочинів, вчинених із метою, що суперечить інтересам держави та суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України). Вироків суду по кримінальних справах відносно керівника позивача та ПП «Скайлайн-Плюс» відповідач не надав, тому в цій частині доводи відповідача стосовно нікчемності угод не приймаються судом до уваги.

Проте встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів, за змістом пункту 44.1 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку-учасників відповідної операції.

Угода, яка була укладена між позивачем та ПП «Скайлайн-Плюс», спрямована на реальне настання наслідків, умовлених ними, виконана сторонами в повному обсязі та відповідає положенням вільного, господарського і податкового законодавства. ОСОБА_2, який придбавався позивачем притаманний його господарській діяльності та використовувався ним відповідно для здійснення цієї господарської діяльності.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що позивач відповідно до вимог Закону України «Про податок на додану вартість» сформував податковий кредит в сумі 7150 грн. за серпень 2009 р. та правомірно визначив суму валових витрат за 4 кв. 2009 р., які підтверджені відповідними первинними документами є правильним.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію апеляційному суду не довів та не обґрунтував. В свою чергу позивач довів апеляційному суду протиправність прийнятого рішення.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. Таким чином апеляційна скарга ДПІ у Корабельному районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ДПІ у Корабельному районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов