Справа № 822/1491/16
Суддя: Божук Д.А.
Дата ухвалення: 2016-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/1491/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року 12:26м. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіБожук Д.А.
при секретаріГненній Ю.І.
за участі:представників сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВВІС" до Славутської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

У судовому засіданні проголошено вступну і резолютивну частини постанови згідно ст.160 КАС України.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮВВІС" (далі по тексту - позивач, ТОВ "ЮВВІС") звернулось до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Славутської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Хмельницькій області (далі по тексту - відповідач, Славутська ОДПІ), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення форми "Р":

- від 25.02.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 126869,00 грн., в тому числі 101495,00 грн. - за податковим зобов'язанням, 25374,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями);

- від 25.02.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток підприємств приватної форми власності на 242600,00 грн., в тому числі 194080,00 грн. - за податковими зобов'язаннями та 48520,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що реальність здійснення операцій підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а податковий кредит сформований на підставі податкових накладних, які в повному обсязі відповідають вимогам ст.201 Податкового кодексу України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України).

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини на які позивач посилається у позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні та в наданих письмових запереченнях просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що в порушення вимог пунктів 138.2, 138.3, 138.4, 138.6, 138.8, пп.138.10.1, пп.138.10.2 п.138.10 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.198.6 ст.198 ПК України ТОВ "ЮВВІС" віднесло до складу витрат, витрати в загальній сумі 1150291,00 грн., в тому числі у 2013 році в сумі 409666,00 грн., у 2014 році в сумі 740625,00 грн., до складу податкового кредиту у липні 2014 року - ПДВ у сумі 101495,00 грн. по операціях з придбання ТМЦ у ФОП ОСОБА_3 реальний характер яких документально не підтверджений.

Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх взаємному зв'язку і сукупності, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з підстав наведеного нижче.

Суд встановив, що ТОВ "ЮВВІС" (ідентифікаційний код - 36420474) суб'єкт підприємницької діяльності - юридична особа зареєстроване 18.06.2009, що підтверджується Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Зареєстрований платником ПДВ.

У період з 15.12.2015 по 05.02.2016 працівниками відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "ЮВВІС" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014. Термін проведення перевірки продовжувався з 13.01.2016 по 22.01.2016 на підставі наказу Славутської ОДПІ від 04.01.2016 №4 та з 25.01.2016 по 05.02.2016 на підставі наказу Славутської ОДПІ від 19.01.2016 №50.

У періоді, який перевірявся, позивач був платником, зокрема, податку на прибуток та податку на додану вартість.

Відповідно до висновків акту перевірки від 12.02.2016 №46/22/36420474, перевіркою встановлені порушення ТОВ "ЮВВІС":

1) пп.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.138.2, п.138.8 ст.138, п.п.139.1.5 п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, підприємством занижено податок на прибуток у сумі 194080,00 грн., у тому числі за 2013 рік в сумі 67028,00 грн., за 2014 рік в сумі 127052,00 грн.;

2) п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14, п.44.1, п.44.6 ст.44, п.198.1, п.198.6 ст.198, п.200.1, п.200.3 ст.200, п.201.10 ст.201 ПК України підприємством завищено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту травня 2014 року (р.19 декларації) на 19140,00 грн.;

3) п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14, п.44.1, п.44.6 ст.44, п.198.6 ст.198, п.200.3 ст.200, п.п.201.1, 201.10 ст.201 ПК України ТОВ "ЮВВІС" завищено залишок від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (р.24 декларації) за червень 2014 року на 19140,00 грн.;

4) п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14, п.44.1, п.44.5 ст.44, п.198.6 ст.198, п.200.1, п.200.3 ст.200, п.201.10 ст.201 ПК України ТОВ "ЮВВІС" занижено позитивне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту за липень 2014 року (р.18 декларації) на 101495,00 грн.;

5) п.287.3 ст.287 ПК України несвоєчасно сплачено зобов'язання по сплаті земельного податку визначене у податкових розрахунках земельного податку на 2014 рік;

6) п.3.2, 3.3, 3.4 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом ДПА України від 24.12.2012 №1020, в порушення ст.47, ст.51, п.176.2 ст.176 ПК України ТОВ "ЮВВІС" в податкових періодах "1 квартал 2013 року", "3 квартал 2013 року" та "4 квартал 2013 року" при поданні "Податкового розрахунку сум нарахованих та сплачених доходів на користь платників податку та сум утриманого з них податку" за формою 1-ДФ до Славутської ОДПІ не внесено відомості про суми нарахованих та виплачених доходів, а саме: аліментів (ознака доходу "140") наступним платникам податків: за І квартал 2013 року в сумі 600,00 грн. (платіжне доручення №117 від 07.02.2013), ОСОБА_4 НОМЕР_1; за ІІІ квартал 2013 року в сумі 600,00 грн. (платіжне доручення №276 від 07.08.2013), ОСОБА_4 НОМЕР_1; в сумі 662,57 грн. (платіжне доручення №1757 від 07.07.2013), ОСОБА_5 НОМЕР_2; в сумі 620,00 грн. (платіжне доручення №1758 від 07.07.2013), ОСОБА_6 НОМЕР_1; за ІV квартал 2013 року в сумі 600,00 грн. (платіжне доручення №791 від 09.12.2013), ОСОБА_6 НОМЕР_1.

На підставі висновків акту перевірки від 12.02.2016 №46/22/36420474, відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення, в тому числі:

- від 25.02.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 126869,00 грн., в тому числі 101495,00 грн. - за податковим зобов'язанням, 25374,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- від 25.02.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток підприємств приватної форми власності на 242600,00 грн., в тому числі 194080,00 грн. - за податковими зобов'язаннями та 48520,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд встановив, що позивач скористався правом адміністративного оскарження рішень контролюючого органу. За результатами розгляду первинної скарги, рішенням Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 10.05.2016 №5459/10/22-01-10-03-14 залишено без змін податкові повідомлення-рішення Славутської ОДПІ від 25.02.2016 № та №, а скаргу ТОВ "ЮВВІС" у цій частині - без задоволення.

Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями від 25.02.2016 № та №, позивач оскаржив їх в судовому порядку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, досліджуючи правомірність зазначених вище висновків відповідача, суд встановив та враховує наступне.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України при розгляді справ даної категорії судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій ТОВ "ЮВВІС" з його контрагентом - ФОП ОСОБА_3; мету придбання та обставини використання придбаних ТМЦ у власній господарській діяльності позивача.

Підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення від 25.02.2016 № є викладені в акті перевірки висновки відповідача про порушення позивачем пп.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.138.2, п.138.8 ст.138, п.п.139.1.5 п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, внаслідок чого занижено податок на прибуток у сумі 194080,00 грн., у тому числі за 2013 рік в сумі 67028,00 грн., за 2014 рік в сумі 127052,00 грн. внаслідок завищення собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) на суму 1150291,00 грн. в тому числі у 2013 році в сумі 409666,00 грн., за 2014 рік в сумі 740625,00 грн. за рахунок відображення операцій з ФОП ОСОБА_3 реальний характер яких не підтверджений первинними документами.

Суд встановив, що 01.02.2012 між ТОВ "ЮВВІС" (покупець) та ФОП ОСОБА_3 (постачальник) укладено договір поставки товару №0102-1, відповідно до якого:

- п.1.1 постачальник зобов'язується передати у власність покупця електротехнічні, кабельно-провідникові вироби, меблеву фурнітуру, освітлювальні прилади, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар та сплатити за нього грошові кошти, в порядку та на умовах, передбачених цим договором;

- п.1.2 кількість та асортимент товару, що поставляється за даним договором визначається сторонами в специфікаціях, які оформлюються додатками до договору, а також вказується в рахунках-фактурах, видаткових накладних, в податкових накладних, та в інших супроводжувальних документах. Специфікація оформляється до кожної поставки партії товару і є невід'ємною частиною цього договору;

- п.2.1 ціни за даним договором є договірними, погоджуються обома сторонами, встановлюються у специфікації, видаткових та податкових накладних, рахунках-фактурах;

- п.2.2 оплата товару проводиться покупцем у національній грошовій одиниці України (гривні) шляхом безготівкового розрахунку - протягом 30 календарних днів з моменту поставки (отримання) товару, згідно рахунку на оплату;

- п. 2.3 загальна сума даного договору визначається як наростаюча сума по всіх партіях поставки товару, здійснених протягом всього терміну дії цього договору, згідно суми всіх специфікацій, видаткових накладних;

- п.4.5 поставка товару здійснюється за домовленістю сторін, на умовах самовивозу товару покупцем, з складу постачальника, розташованого за адресою: АДРЕСА_1;

- п.8.1 договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до "01" лютого 2013 року. Цей договір підлягає пролонгації до 01 лютого 2014 року, якщо за один місяць до дати завершення його дії - жодна із сторін не заявить про намір його розірвання, за умови, що сторона котра, має намір розірвати договір, попередить іншу сторону на протязі 14 робочих днів. Розірвання можливе за умови повного виконання сторонами взаємних зобов'язань та проведення всіх розрахунків.

Згідно додаткової угоди №2, яка є невід'ємною частиною договору №0102-1 від 01.02.2012, викладено п.8.1 зазначеного договору в новій редакції, а саме: "Даний договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 01 лютого 2015 року, а в частині проведення фінансових розрахунків - до закінчення таких розрахунків".

Згідно додаткової угоди №3, яка є невід'ємною частиною договору №0102-1 від 01.02.2012, викладено п.4.5 зазначеного договору в новій редакції, а саме: "поставка товару здійснюється за домовленістю сторін, на умовах самовивозу товару покупцем, з складу постачальника, розташованого: АДРЕСА_1 або АДРЕСА_2".

Суд встановив, що на виконання умов договору від 01.02.2012 №0102-1 позивачу було поставлено товар - меблеву фурнітуру (меблеві світильники, вимикачі, розетки, трансформатори та амортизатори) на загальну суму 1380349,00 грн., в т.ч. ПДВ - 230058,00 грн., що підтверджується видатковими накладними.

В оплату за поставлений товар позивач перерахував на користь ФОП ОСОБА_3 кошти, що підтверджується платіжними дорученнями та виписками по особовим рахункам позивача.

На підтвердження розрахунків та сплати у складі ціни товару податку на додану вартість за вказаними господарськими операціями, позивач отримав від ФОП ОСОБА_3 податкові накладні.

Транспортування товару здійснювалось покупцем на умовах самовивозу.

Придбані позивачем у ФОП ОСОБА_3 використані ТОВ "ЮВВІС" у власній господарській діяльності, а саме виготовлено меблі, які реалізовані контрагенту позивача - ПП "ГЕРМЕС-ОПТ", що підтверджується договором поставки №3 від 03.01.2012, податковими накладними, випискою по особовому рахунку, накладною-вимогою, оборотно-сальдовими відомостями

Щодо твердження відповідача про відсутність в ФОП ОСОБА_3 складських приміщень, суд зазначає наступне.

Відповідач зазначає, що поставка товару здійснювалась на умовах самовивозу із складу постачальника, розташованого АДРЕСА_1 або АДРЕСА_2. Проте, згідно даних мережі Інтернет, використаних згідно п.п.72.1.6 п.72.1 ст.72 ПК України, за адресою: АДРЕСА_2 знаходяться: дитячий садок №329, туроператор "Модні подорожі", академія індивідуального розвитку (курси), компанія "Інтерфлора" (Флора і фауна), сервис-центр "Венус" (ательє), компанія "Elitfeltstudio" (предмети розкоші), учбовий центр "Аїр" (комп'ютерні школи), газета безкоштовних оголошень "Авізо" (пункт прийому оголошень).

Суд встановив, що згідно договору суборенди нежитлового приміщення №2 від 03.02.2014 та договору оренди приміщення №14-0605 від 16.06.2014, позивач орендує нежитлове приміщення загальною площею 4,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

При цьому, згідно п.5.1 договору №2 від 03.02.2014, договір укладений на строк з 03.02.2014 по 30.06.2014, а згідно п.1.2.1.договору №14-0605 від 16.06.2014 - на строк з 01.07.2014 по 31.12.2014.

Згідно ч.2 ст.793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, договори оренди приміщень строком до 3-х років державній реєстрації не підлягають.

Всупереч зазначеному, відповідачем передчасно зроблено висновки щодо відсутності в ФОП ОСОБА_3 складських приміщень без дослідження наявності укладених з останньою договорів оренди приміщень за зазначеними вище адресами.

Крім того, суд зауважує, що п.4.5 договору №0102-1 від 01.02.2012 немає прописаної умови про обов'язкове письмове узгодження пункту навантаження по кожній поставці та чинним законодавством, зокрема, ст.197 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) "Місце виконання господарського зобов'язання", не передбачено такої норми.

Разом з тим, згідно повідомлення про об'єкти оподаткування або об'єкти, пов'язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність від 30.05.2016 №2, отриманого згідно відмітки на штампі вхідної кореспонденції Костянтинівською об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Донецькій області 01.06.2016, ФОП ОСОБА_3 поінформовано податковий орган щодо зміни стану об'єкта оподаткування на приміщення АДРЕСА_1 або АДРЕСА_2.

Твердження відповідача щодо не скріплення видаткових накладних печаткою ТОВ "ЮВВІС" спростовуються наданими позивачем видаткових накладних з печатками ТОВ "ЮВВІС".

Суд критично оцінює посилання Славутської ОДПІ на те, що в видаткових накладних у графі "отримав" зазначена завідуюча складом ОСОБА_7, при цьому в ТТН зазначається, що отримав (прийняв) товар, в залежності від рейсу, водій ОСОБА_8 або директор ОСОБА_9

В першу чергу, суд зазначає, що ТТН є транспортною документацією, яка підтверджує операції саме з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, не встановлюють правил податкового обліку платника податків, яким у даному випадку є позивач. Документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, ТТН не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей. ТТН є документами, що регламентують тільки взаємини перевізника і замовника як учасників транспортного процесу. Аналогічні висновки викладені в постанові Вищого адміністративного суду України №К/800/41631/13 від 27.02.2014 та в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.08.2015 у справі №К/800/19833/15.

Отже, зазначення у ТТН водія, як особи, що отримала ТМЦ не суперечить нормам законодавства.

В той же час ОСОБА_7 є завідуючою складом та матеріально-відповідальною особою. Водій є лише особою, що перевозить ТМЦ і не є матеріально-відповідальною особою, як директор підприємства. Отримані зазначеними особами ТМЦ вподальшому передані ОСОБА_7 Усі довіреності зареєстровані в журналі обліку довіреностей.

Суд відхиляє як необґрунтоване твердження відповідача щодо неможливості перевезення ТМЦ, придбаних у ФОП ОСОБА_3 автомобілем Chevrolet Niva 21230 (держномер ВХ2212ВЕ) як це зазначено у ТТН та подорожніх листах. Славутська ОДПІ, наводячи зазначене твердження виходила з незначної вмістимості зазначено транспортного засобу - об'єм багажного відділення (із розкладеним пасажирським сидінням) складає 650 л. Проте останньою не враховано, що даний об'єм складає тільки по вікна автомобіля, а також не враховано об'єм товару по видаткових накладних.

Відповідно до ст.42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Частиною 1 ст.43 ГК України встановлено, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Статтею 44 ГК України визначено, що підприємництво здійснюється на основі, зокрема, вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, ТОВ "ЮВВІС" самостійно вирішує як транспортувати придбані ТМЦ, а органи державної влади та їх посадові особи не можуть втручатися в господарську діяльність товариства, зокрема надавати оцінку ефективності його діяльності, а також вибору контрагентів. Як наслідок, спростовується твердження відповідача щодо економічної недоцільності для ТОВ "ЮВВІС" перевезення ТМЦ з м. Торез.

Суд відхиляє твердження Славутської ОДПІ щодо того, що згідно наданих ТОВ "ЮВВІС" сертифікатів відповідності виробниками товарів є ТОВ "Промсервіс", ТОВ НВП "Рікас-Варта", ТОВ Фабрика "Варіант". Проте згідно баз даних ДФС України Підсистеми "Перегляд результатів співставлення" ІС "Податковий блок" не встановлено придбання ФОП ОСОБА_3 продукції у даних виробників.

ТОВ "ЮВВІС" не має права витребовувати у контрагента документи з метою доведення, ким саме вироблялися придбані ним ТМЦ. Відтак, у діях позивача відсутні порушень норм чинного податкового законодавства з наведених вище підстав (постанова Вищого адміністративного суду України від 10.01.2012 у справі №К/9991/81953/11).

Щодо твердження відповідача, що податковий кредит ФОП ОСОБА_3 сформували ТОВ "Дівілон", ТОВ "Флорз", ТОВ "Парус-2014", ТОВ "Омега Трейдінг Груп", ТОВ "Комерц Альянс", ТОВ "Алькена", у яких, як і у ФОП ОСОБА_3, відсутні виробничі та трудові ресурси для здійснення господарської діяльності, а також щодо того, що згідно баз даних ДФС України архів електронної звітності встановлено, що зазначені ТОВ не придбавали товари таких товарних позицій, які в подальшому були реалізовані для ФОП ОСОБА_3, а вона - ТОВ "ЮВВІС", суд зазначає наступне.

Відповідач не довів, а суд не встановив наявність будь-яких визначених нормативно-правовими актами нормативів кількості працюючих, та інших засобів, необхідних для укладання певних видів господарських договорів. Тому, вищевикладені висновки відповідача суперечать ст.ст.6, 12 ГК України. Крім того, суд звертає увагу на те, що чинним законодавством України не передбачено обов'язку покупця перевіряти у продавця місцезнаходження майна, наявність основних засобів, трудових ресурсів. Аналогічні висновки викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 04.03.2014 у справі №К/9991/27474/12. Також, укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки; податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежність від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів постачальником. До того ж, відповідачем не доведено неможливості поставки спірним постачальником товарів наявними у нього силами та засобами (ухвала Вищого адміністративного суду України від 26.06.2013 у справі №К/9991/71450/12).

Посилання відповідача на акти від 16.06.2014 №645/26-54-22-03/38323077, від 04.09.2014 №4880/26-59-22-08/38688137, від 08.08.2014 №1829/26-59-22-12/38926681 про неможливість проведення зустрічної звірки з контрагентами контрагента позивача - ТОВ "Алькена", ТОВ "ФЛОРЗ", ТОВ "ПАРУС-2014" є неправомірним, оскільки акти про неможливість проведення зустрічних звірок не є тим самим, що і результати проведених зустрічних звірок, які є джерелом отримання податкової інформації, що положеннями ст.83 ПК України визначена в якості підстави для висновків під час проведення перевірок. Сама по собі неможливість реалізації контролюючими органами визначеної законодавством компетенції щодо проведення зустрічних звірок вказаних контрагентів не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства ТОВ "ЮВВІС". Аналогічні висновки викладені в постанові Вищого адміністративного суду України від 27.02.2014 у справі №К/800/41631/13.

За законом платник податків, не може нести відповідальність за дії контрагентів при відсутності вини, інакше порушуються основні конституційні засади: дотримання принципу справедливості як невід'ємного елемента верховенства права (ст.8 Конституції України), індивідуальний характер відповідальності - тобто, що відповідати має саме той, хто припустився порушення (ст.61 Конституції України), забезпечення доведеності вини (ст.129 Конституції України).

Суд звертає увагу, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит та віднесення сум понесених витрат до складу витрат товариства не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Лише встановлення в ході судового розгляду на підставі належних доказів факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або факту його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх доказах, які одержані з дотриманням закону.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача та контрагентом контрагента позивача податкової дисципліни (що відповідачем суду не доведено) має правові наслідки саме для цих контрагентів, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Аналогічна правова позиція висловлена також Вищим адміністративним судом України, зокрема, в ухвалах суду від 29.01.2014 №К/9991/81114/11, від 22.01.2014 №К/9991/37637/12, від 17.02.2014 №К/800/50945/13, від 19.02.2014 №К/800/61338/13, від 11.03.2014 №К/800/1128/14, від 03.03.2014 №К/800/12888/13, від 02.06.2014 №К/800/6497/13, від 22.04.2014 №К/9991/32697/12, від 20.05.2014 №К/800/53111/13, від 05.06.2014 №К/800/1816/13, від 11.11.2014 №К/800/1336/14.

Суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справах "Інтерсплав проти України", "Булвес АД проти Болгарії" і "Бізнес Супорт Центр проти Болгарії", які відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Таким чином не відповідають вимогам законодавства висновки відповідача щодо застосування до позивача негативних наслідків внаслідок неподання ФОП ОСОБА_3 звітності за формою 20-ОПП.

За таких обставин, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між ТОВ "ЮВВІС" та ФОП ОСОБА_3 не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності.

Суд зазначає, що за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Аналогічний правовий висновок викледено в постанові Верховного суду України від 27.01.2016 №21-5333а15, який в силу ч.1 ст.244-2 КАС України є обов'язковим.

Суд відхиляє як необґрунтоване твердження відповідача щодо неможливості здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3 в силу віку останньої (народилась 14.11.1932), оскільки законодавством не встановлені вікові обмеження щодо здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, позивачем правомірно віднесено до складу витрат витрати на придбання ТМЦ у ФОП ОСОБА_3

У силу положень пп.138.1 ст.138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Згідно з п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпунктів 139.1.1, 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не належать до складу витрат будь-які витрати не пов'язані з провадженням господарської діяльності, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, отримавши від ФОП ОСОБА_3 ТМЦ і оплативши їх вартість, позивач відніс до витрат витрати на їх придбання, а сплачений в їх ціні ПДВ - до податкового кредиту звітного періоду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно віднесено до складу витрат витрати по придбанню у ФОП ОСОБА_3 ТМЦ та включення до податкового кредиту суми ПДВ сплачені в його ціні.

Підставою для визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість є викладені в акті перевірки висновки відповідача про порушення позивачем п.198.1, п.198.6 ст.198, п.200.1, п.200.3 ст.200, п.201.10 ст.201 ПК України, внаслідок віднесення до складу податкового кредиту ПДВ по операціях з ФОП ОСОБА_3, які фактично не здійснювалися.

Досліджуючи правомірність зазначених висновків відповідача, суд враховує наступне.

Відповідно до п.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (в тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п.198.2 ст.198 ПК України).

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З урахуванням викладених вище положень ПК України право на нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту звітного періоду у випадку придбання товарів та послуг виникає у їх покупця за умови отримання від їх постачальника належним чином оформленої податкової накладної, яка підтверджує факт поставки товару (послуг).

В силу п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27.10.2015 у справі № 21-1539а15, який в силу ч.1 ст.244-2 КАС України є обов'язковим.

Відповідач не подав та суд не встановив будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість заявленої ним податкової вигоди - як-от безтоварний та/або фіктивний характер здійснених операцій, завідоме придбання товарів у осіб, діяльність яких має ознаки фіктивного підприємництва, спрямування операцій на одержання прибутку виключно за рахунок податкової вигоди тощо. Суд не встановив також порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування податкового кредиту.

Отримавши від ФОП ОСОБА_3 податкові накладні, які засвідчують факт придбання ТМЦ, та оплативши їх вартість, позивач відніс податок на додану вартість, сплачений в їх ціні - до податкового кредиту звітного періоду.

Суд вважає, що наявність у позивача зазначених податкових накладних, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, постачальниками товару, які засвідчують факт придбання товару (робіт, послуг) є достатньою підставою для віднесення сплаченого в їх ціні ПДВ до податкового кредиту.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (п.201.6 ст.201 ПК України).

Згідно з п.201.7 ст.201 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Отже, наявність господарських операцій з придбання товарів, призначених для використання у власній господарській діяльності платника податків, підтверджених сукупністю документів первинного бухгалтерського обліку, є визначальною умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту та витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2011 у справі №21-37а10. Зокрема, зазначено, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє послуги, на вимогу їх отримувача, є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.19999 №996-XIV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (далі по тексту - Положення), встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи).

Відповідно до п.2.1 Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Правомірність формування витрат, та відповідно і віднесення до складу податкового кредиту ПДВ по операціях з ФОП ОСОБА_3 встановлена при дослідженні правомірності висновків щодо визначення податкового зобов'язання по податку на прибуток.

Також, акт перевірки та письмові заперечення відповідача не містять зауважень щодо форми і змісту наданих позивачем податкових накладних, натомість з матеріалів справи вбачається, що первинні документи бухгалтерського обліку, на підставі яких позивачем сформовані спірні суми податкових вигод, містять усі необхідні реквізити, для надання їм юридичної сили, доказовості та містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяги вищевказаних господарських операцій.

Відповідач під час розгляду справи не ставив під сумнів правильність здійснення позивачем математичного розрахунку податкового кредиту та витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, за первинними документами податкового та бухгалтерського обліку.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 N 996-XIV, зі змінами та доповненнями, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Про відсутність факту здійснення господарської операції можуть свідчити, зокрема, такі обставини:

- всупереч даним податкового обліку будь-кого з учасників операції відсутні зміни активів, зобов'язань чи власного капіталу принаймні в одного з таких учасників (наприклад, збільшення статутного капіталу особи за рахунок активів, що не мають ринкової вартості, зокрема фіктивних цінних паперів, тобто цінних паперів, обіг яких на момент вчинення операції був припинений після оприлюднення даних щодо скасування свідоцтва про реєстрацію їх випуску);

- отримання майнової вигоди чи права на таку вигоду будь-кого з учасників операції виключно шляхом зменшення бази оподаткування з певного податку та/або отримання коштів із Державного бюджету за одночасної відсутності об'єктивної можливості отримати майнову вигоду від цієї операції в інший спосіб (наприклад, експорт товару на підставну особу, яка не має відповідної реєстрації чи не веде будь-якої господарської діяльності, виключно з метою отримання документів, що підтверджують право на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість;

- "тимчасова" поставка товару (тобто з подальшим поверненням того самого товару без обґрунтованої економічної причини в наступних податкових періодах постачальнику від покупця безпосередньо або через ланцюг посередників) тим платником податку, в якого за результатами певного податкового періоду наявне від'ємне значення податкових зобов'язань із податку на додану вартість тому учаснику, який має зобов'язання до сплати в бюджет тощо;

- результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (наприклад, відображення отримання послуг без їх фактичного надання або в разі їх надання іншою особою, ніж та, що вказана у даних податкового обліку чи первинних документах; імітація купівлі товару в особи, яка ніколи його не продавала тощо).

Аналогічні висновки викладені в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 №742/11/13-11.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість обов'язковому з'ясуванню підлягають обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. В обов'язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Проте, суд зазначає, що не досліджувалися податковим органом під час проведення перевірки обставини подальшої реалізації отриманих позивачем ТМЦ. Таким чином, фактично висновок про відсутність господарських операцій був зроблений на підставі неповного аналізу податкової звітності позивача без врахування первинних документів бухгалтерського обліку.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 ст.71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд враховує, що відповідачем не доведена, а позивачем спростована, правомірність винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень форми "Р" від 25.02.2016 № та №.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Частиною 1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 94, 158-163, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Славутської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Хмельницькій області форми "Р" від 25.02.2016 №.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Славутської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Хмельницькій області форми "Р" від 25.02.2016 №.

4. Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВВІС" (вул. Ульянових буд. 1А, с. Улашанівка, Славутський район, Хмельницька обл., ідентифікаційний код - 36420474) 5829,15 грн. (п'ять тисяч вісімсот двадцять дев'ять гривень 15 коп.) судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Славутської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Хмельницькій області.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 05 вересня 2016 року

Суддя/підпис/Д.А. Божук
"Згідно з оригіналом" Суддя Д.А. Божук