Справа № 815/6782/15
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2016-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6782/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

суддів Аракелян М.М., Вовченко О.А.,

при секретарі Музики І.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3 (згідно довіреності),

за участю представника відповідачів Журавльова А.Ю. (згідно довіреностей),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного Управління МВС України в Одеській області, в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного грошового забезпечення, зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Одеській області, Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому просить, з урахуванням уточнень від 15.02.2016 року, скасувати наказ начальника ГУМВС України в Одеській області № 1265 о/с від 04 листопада 2015 року в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 з посади слідчого відділу розслідування дружньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06.11.2015 року; поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06.11.2015 року; стягнути з ГУМВС України в Одеській області грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу з моменту підписання вищевказаного наказу до моменту винесення відповідного судового рішення; зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути рапорт ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про національну поліцію», у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області.

Як зазначив позивач, з 1997 року він проходив службу в органах внутрішніх справ України на різних посадах. Перед звільненням, підполковник міліції ОСОБА_1 був слідчим відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВС України в Одеській області.

03 листопада 2015 року, відповідно до пункту 64 «з» «Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, разом з іншими працівниками відділу, ним був поданий рапорт на ім'я начальника ГУМВС України в Одеській області про звільнення позивача з ОВС у зв'язку з переходом та бажанням проходити службу в поліції, в тому ж відділі, 07.11.2016 року ним була написана заява про прийняття на службу в поліцію з проханням призначити його на посаду слідчого, слідчого відділу управління Головного управління Національної поліції в Одеській області.

З зазначених рапорту та заяви, як пояснив позивач, він зробив ксерокопії, які і надані суду (арк. с. 22, 23).

Однак, на відміну від інших працівників відділу, в якому позивач проходив службу, його рапорт не був розглянутий. При цьому, позивач продовжував працювати до початку грудня 2015 року, виконувати свої службові обов'язки, знаходячись на посаді слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВС України в Одеській області, в його провадженні знаходилися кримінальні справи, він виїжджав на місця скоєння дорожньо-транспортних пригод, чергував за графіком.

ГУМВС України в Одеській області було видано наказ про звільнення ОСОБА_1, у зв'язку із скороченням штатів, датований 04.11.2015 року, але фактично копію витягу наказу позивачу було надано лише 25.11.2015 року.

На думку позивача, такими діями, відповідач, навмисно затягнув, відведений законом три місячний термін з дня опублікування ЗУ «Про національну поліцію». Позивач вважає, що відповідач, ГУМВС України в Одеській області, позбавив його права на подання ним заяви про бажання проходити службу в будь-якому органі Національної поліції України, на що в нього було переважне право та бажання.

Позивач зазначає, що підпункт «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі.

В письмових поясненнях від 29.08.2016 року, посилаючись на відповідь від 08.08.2016 року, на адвокатський запит від 02.08.2016 року на ім'я Начальника слідчого управління ГУ НП України в Одеській області, позивач зазначає, що на час фактичного звільнення з органів внутрішніх справ, про яке було відомо керівництву відділу ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області (20-ті числа листопада 2015 року), у слідчого відділу підполковника ОСОБА_1 перебувало в провадження 22 кримінальних провадження, по яких виконувалися різні слідчі дії. Також, 04.11.2015 року, відповідно до графіка добових чергувань по м. Одесі та Одеській області, слідчий Городовенко С.О. спільно зі слідчим Омельченком З.В. виїжджав на огляди місць ДТП.

Виходячи з вищевикладеного, на думку позивача, його звільнено із порушенням норм чинного законодавства, спірний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки прийнято відповідачем без погодження з профспілковим комітетом, без врахування переважного права позивача на залишення на роботі в органах внутрішніх справ, недоведеність невідповідності позивача вимогам, що ставляться до поліцейських, без повідомлення позивача про звільнення та без пропозиції щодо переведення на іншу роботу у зв'язку із чим звернувся за судовим захистом.

У судовому засіданні позивач, представники позивача позов підтримали у повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на позицію викладену в письмових запереченнях, вказуючи, що позивача звільнено згідно Закону України "Про Національну поліцію" у зв'язку зі скороченням штатів через ліквідацію органу державної влади. Оскільки, відбулась саме ліквідація територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, то позивач звільнений за скороченням штату, крім того, до відповідача не надходив рапорт позивача про бажання перевестися до Національної поліції та заяви про призначення на будь-яку посаду у Національній поліції.

В письмових запереченнях, наданих до суду від ГУ Національної поліції в Одеській області, відповідач вказує, що прийняття на службу є дискреційними повноваженнями відповідача. ГУНП в Одеській області не є правонаступником ГУ МВС України в Одеській області, а тому не розповсюджується і дія Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ на правовідношення між позивачем та ГУНП в Одеській області. До ГУНП в Одеській області, матеріалів про бажання ОСОБА_1 проходити службу в Національній поліції, до часу його звільнення, не надходило (арк. с. 53-54). На підтвердження зазначеного, суду надані довідки, складені Ліквідаційною комісією ГУМВС України в Одеській області (від 12.02.2016 року № 9/499) та ГУ Національної поліції в Одеській області (від лютого 2016 року № 9, від 09.02.2015 року № 4/1697, від 21.01.2015 року № 4/667), відповідно до яких, ОСОБА_1 не звертався з рапортом щодо звільнення у зв'язку з бажанням проходити службу в Національній поліції (арк. с.55, 56, 57, 61).

В письмових запереченнях відповідача, ГУМВС України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії зазначено, що надані до позову рапорти позивача від 03.11.2015 року та від 07.11.2015 року, не надходили до адресата. Позовні вимоги позивача необґрунтовані доказами та нормами права, оскільки у спірних правовідносинах, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а не норми КЗпП України, на які посилається позивач. Позивача не було прийнято на службу до Національної поліції, та на момент видання наказу ГУМВС було відсутнє будь-яке погодження (пропозиція тощо) щодо прийняття позивача на службу до поліції/ її територіального підрозділу (арк. с.59-60).

Вислухавши позивача, представників позивача, представника відповідачів, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 1997 року проходив службу в органах внутрішніх справ України на різних посадах.

На час звільнення з ОВС, ОСОБА_1 займав посаду слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВС України в Одеській області, має звання підполковника міліції, вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає 18 років 02 місяці 21 день.

При розгляді справи, судом встановлено наявність двох різних наказів про звільнення позивача через скорочення штатів, за п.64 «г» від однієї дати - 04.11.2015 року, а саме:

- позивачем суду наданий витяг з Наказу начальника ГУМВС України в Одеській області №1265 о/с від 04.11.2015 року, яким підполковника міліції ОСОБА_1 слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВС України в Одеській області звільнено з 06.11.2015 року в запас Збройних Сил: - за п.64 "г" (через скорочення штатів), виданий т.в.о. начальника Головного управління генерал поліції 3 рангу Г. Лорткіпандзе (арк. с.19).

- відповідачем, ГУ МВС України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії суду наданий витяг з Наказу №1271 о/с від 04.11.2015 року, яким підполковника міліції ОСОБА_1 слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління ГУ МВС України в Одеській області звільнено з 06.11.2015 року в запас Збройних Сил: - за п.64 "г" (через скорочення штатів), виданий т.в.о. начальника ГУ МВС України в Одеській області генерал-майором міліції Г. Лоркіпандзе (арк.с. 66).

При цьому, суд звертає увагу на те, що крім існування двох наказів від 04 листопада 2015 року вони підписані: т.в.о. начальника Головного управління генерал поліції 3 рангу Г. Лорткіпандзе, тобто від імені органу, який на момент видання наказу, ще не діяв та т.в.о. начальника ГУ МВС України в Одеській області генерал-майором міліції Г. Лоркіпандзе.

Відповідно до запису в трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ на підставі наказу ГУ МВС від 04.11.2015 року №1271 о/с (арк. с.20).

Оскільки, саме позивачем наданий до суду витяг з наказу з №1265 о/с від 04.11.2015 року, суд вважає, що саме з зазначеним наказом і був ознайомлений позивач.

Відповідно до ч.2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

У зв'язку з тим, що судом встановлено факт звільнення позивача на підставі аналогічного наказу із іншим номером - №1271 о/с від 04.11.2015 року, суд вважає за необхідне при розгляді адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного Управління МВС України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного грошового забезпечення, зобов'язання вчинити певні дії, вийти за межі позовних вимог, та дослідити законність наказу №1271 о/с від 04.11.2015 року на підставі якого позивача і було фактично звільнено із лав ОВС.

Згідно ст. 18 Закону України "Про міліцію" (який діяв на момент звільнення позивача), порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

За змістом п. 8 Положення № 114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

На підставі пп. "г" п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

02.07.2015 року, Верховною Радою України прийнятий Закон України № 580-VIІI "Про Національну поліцію" (далі - Закон). Набрання чинності вищевказаного Закону відтерміновано до 07.11.2015 року, що визначено розділом ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону, Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону, визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже, позивач вважається попередженим про наступне вивільнення саме з дня опублікування Закону. Враховуючи, що Закон опубліковано у газеті "Голос України" 06.08.2015 № 141-142 - тримісячний термін, з дня опублікування, закінчився, 06.11.2015.

Відповідно до п.п.9-10 Прикінцевих та перехідних положень Закону, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Таким чином, Законом України "Про Національну поліцію" передбачено право осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ (міліції) і відповідають вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, за їх бажанням (згодою) бути прийнятими на службу до поліції.

Законом України "Про Національну поліцію", передбачена альтернатива вибору працівниками міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Таким чином, працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію".

Судом встановлено, що матеріали особової справи позивача не містять документальних доказів подання позивачем заяви (рапорту) до ГУМВС України в Одеській області з приводу бажання бути прийнятим на службу до поліції.

Разом з тим, допитані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, які працювали з позивачем в одному відділі пояснили суду, що на початку листопаду 2015 року начальник відділу, ОСОБА_10, зібрав працівників відділу в своєму кабінеті для написання рапортів та подання їх до відділу кадрів ГУ МВС України в Одеській щодо звільнення з підстав переведення на роботу в інше міністерство, орган виконавчої влади в з'язку з бажанням проходити службу в ГУ Національної поліції в Одеській області. Через декілька днів, ними були написані заяви про прийняття на службу до поліції на ті ж посади, які вони займали в ГУМВС. Такий рапорт та заяву відповідно, разом з ними і всіма працівниками відділу писав і ОСОБА_1 Зазначені рапорти та заяви безпосередньо здавалися ОСОБА_10, який у подальшому, централізовано, надав їх до відділу кадрового забезпечення ГУМВС України в Одеській області.

Свідок, ОСОБА_10, начальник слідчого відділу по розслідуванню дорожньо-транспортних пригод, додатково суду пояснив, що до 07.11.2015 року, у своєму кабінеті він зібрав працівників відділу, які написали рапорти на звільнення, у зв'язку з бажанням перейти до поліції, та через декілька днів, знов таки, до 07.11.2015 року - заяви про прийняття на службу до поліції. Серед працівників відділу, які писали такі рапорти і заяви був і ОСОБА_1 Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що ОСОБА_1, як і інші працівники зробив з зазначеного рапорту та заяви ксерокопії. В подальшому, рапорти та заяви ОСОБА_10 відвіз до відділу кадрового забезпечення і передав їх ОСОБА_11

Свідки, також пояснили суду, що ОСОБА_12, продовжував виконувати свої обов'язки і після 07.11.2015 року, розслідував кримінальні справи, складав процесуальні документи по кримінальним справам, впродовж листопаду 2015 року мав чергування та виїжджав на місця ДТП зі своїм «напарником», слідчим Омельченко З.В. В кінці листопада 2015 року, ОСОБА_1 дізнався, що його звільнили 06.11.2015 року.

На підтвердження обставин щодо продовження ОСОБА_1 виконувати свої службові та функціональні обов'язки після 07.11.2015 року, суду наданий лист слідчого Управління ГУНП в Одеській області від 08.08.2016 року № 4/105/аз, відповідно до якого, до 20-тих чисел листопада 2015 року, в провадженні слідчого відділу ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_1, перебувало 22 кримінальні справи. 13.11.2015 року, 15.11.2015 року, 16.11.2015 року ним також проводилися процесуальні слідчі дії, такі як: допити свідків, потерпілого. Зазначеним листом повідомлено, що 04.11.2015 року та 14.11.2015 року, відповідно до графіка добових чергувань по м. Одесі та Одеській області, слідчий Городовенко С.О. спільно зі слідчим Омельченком З.В. виїжджав на огляди місць ДТП арк. с.228).

Зазначені у листі факти підтверджуються письмовими доказами, а саме наданими до листа додатками: копіями протоколів про проведення слідчих дій та копією графіку добового чергування по м. Одесі та Одеській області у тому числі і за листопад 2015 року, процесуальними документами по кримінальним провадженням.

Беручи до уваги пояснення свідків, вищевказаний лист, суд дійшов висновку, що позивач у строк відведений законом виказав намір про проходження служби в органах Національної поліції шляхом написання відповідного рапорту на ім'я начальника ГУ МВС України в Одеській області та заяви на ім'я т.в.о. начальника ГУ Національної поліції в Одеській області, та фактично продовжив службу в новоствореному органі.

Проте, рапорт та заява з незалежних від позивача причин не були розглянуті у встановленому законом порядку, рішення по ним не приймалися. Наказ відповідача від 04.11.2015 року № 3789 «Про відрядження співробітників ГУМВС України в Одеській області до МВС України», у тому числі ОСОБА_11 з 04 листопада по 05 листопада 2015 року до м. Києва не спростовує факт написання рапорту та заяви позивачем (арк.229).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищевикладене, колегія cуддів дійшла висновку, що відповідачі, у відповідності до приспів ст.71 КАС України, не надали суду доказів, які б безумовно свідчили про відмову позивача та відсутність волевиявлення позивача щодо продовження публічної служби у Національній поліції.

Суд не приймає до уваги довідки, які надані суду відповідачами та складені ліквідаційною комісією ГУМВС України в Одеській області (від 12.02.2016 року № 9/499) та ГУ Національної поліції в Одеській області (від лютого 2016 року № 9, від 09.02.2015 року № 4/1697, від 21.01.2015 року № 4/667), відповідно до яких, ОСОБА_1 не звертався з рапортом щодо звільнення у зв'язку з бажанням проходити службу в Національній поліції (арк. с.55, 56, 57, 61), оскільки зазначене протирічить встановленим судом фактам, крім того дві довідки складені січнем і лютим 2015 року, тобто місяцями, які передували 07 листопаду 2015 року.

Щодо прийняття відповідачем наказів від 04 листопада 2015 року про звільнення позивача за пунктом 64 "г" (через скорочення штату) за № 1265 о/с та № 1271 о/с, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до підпункту «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Так, у порушення вимог п. 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" з моменту опублікування Закону України "Про національну поліцію" (з 06.08.2015 р.) та до прийняття наказів про звільнення (06.11.2015 р.) позивача за п.64 "г" (через скорочення штату), останньому не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, не перевірено можливості його подальшого використання на службі у відповідності вимогам поліцейського.

Відповідачами не надано доказів щодо відсутності можливості подальшого працевлаштування позивача, як і доказів невідповідності ОСОБА_1 вимогам, які ставляться до поліцейського.

Як вже зазначалося судом, на момент фактичного звільнення позивача, про яке його не булу вчасно повідомлено, в провадженні у слідчого відділу підполковника ОСОБА_1 перебувало 22 кримінальних провадження, проводилися слідчі дії, позивач проводив чергування відповідно до графіка добових чергувань по м. Одесі та Одеській області.

Зазначені обставини, на думку суду, навпаки свідчать про важливість виконуваних позивачем обов'язків, та недобросовісність дій відповідача, ГУМВС України в Одеській області, що виразились у небажанні повідомлення позивача про його звільнення.

Крім того, на момент прийняття 04.11.2015 року двох наказів за підписами посадової особи від ГУМВС України та новоствореного органу в частині звільнення позивача за пунктом 64 "г" (через скорочення штату) з 06.11.2015 року, Головного Управління Національної поліції в Одеській області, в структурному підрозділу якого позивач висловив бажання проходити службу, ще не було утворено, що є порушенням права позивача на подання заяви особисто до такого органу поліції з висловленням бажанням проходити службу саме у цьому органі поліції та взагалі розгляду його кандидатури на посаду в поліції.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати функції та повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, а у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14.

Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державна реєстрація Головного Управління Національної поліції в Одеській області проведена 07.11.2015 року, тобто на наступний день після звільнення позивача.

Згідно ст.48 Закону України «Про Національну поліцію України», призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Водночас, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Згідно п.4. Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до пункту 19 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судом встановлено, що попереднє місце роботи позивача не збереглось.

Таким чином, оскільки відповідачами не виконано зобов'язання по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи, то трудові гарантії позивача були порушені.

На теперішній час запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи ГУМВС України в Одеській області не внесено.

Відповідно до частини 2 статті 33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Крім того, згідно із ч.9. ст.36 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації є датою державної реєстрації припинення юридичної особи.

Відповідно до ч.4 ст.91 ЦК України, цивільна правоздатність юридичної особи припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Скасовуючи постанову Вищого адміністративного суду України від 9 квітня 2009 року, прийняту у справі за позовом гр. П. до Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування наказів щодо його звільнення у зв'язку з ліквідацією митного поста "Рава-Руська" Західної регіональної митниці, Верховний Суд України у постанові від 22 вересня 2009 року зазначив, що касаційний суд, відмовляючи у позовних вимогах, не мотивував незастосування частини другої статті 40 КЗпП, відповідно до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, у випадку ліквідації юридичної особи публічного права.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з правовим висновком зазначеним у Постанові ВСУ від 10 березня 2015 року по справі № 21-52а15, обов'язковим для врахування в порядку ст.244-2 КАС України, вказано, що виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Враховуючи, що позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право щодо призначення за його згодою на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, а його рапорт та заява не були розглянуті відтак, накази про звільнення позивача було прийнято передчасно, а тому суд приходить до висновку про скасування наказів № 1265 о/с та № 1271 о/с від 04.11 2015 року в частині звільнення позивача за пунктом 64 "г" (через скорочення штату) з 06.11.2015 року і задоволенню позову в цій частині.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У зв'язку з тим, що суд дійшов висновку щодо скасування наказів про звільнення, суд вважає необхідним поновити позивача на посаді слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06.11.2015 року, яку ОСОБА_1 займав до звільнення за скороченням штату та стягнути за час вимушеного прогулу середнього грошового забезпечення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" № 108/95-ВР від 24.03.1995 року за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Вбачаючи, що звільнення позивача відбулося 06 листопада 2015 року, середньомісячне грошове забезпечення (середня заробітна плата) позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно із пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно п. 8 зазначеної постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Виходячи з даних довідки про розмір грошового забезпечення позивача (арк.с. 147) за один день його середня заробітна плата становить: (4820,40+6356,00) грн. : 61 (календ. дні) = 183,22 грн.

Період з часу звільнення позивача до прийняття судом рішення становить 297 днів, тому сума, що підлягає стягненню складає: 183,22 грн. х 297 = 54416,24 грн.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги, щодо зобов'язання ГУ Національної поліції в Одеській області розглянути рапорт позивача для зайняття посади у відповідності до п.9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону задоволенню не підлягають, так як судом встановлено, що рапорт позивача писався та подавався до ГУМВС України в Одеській області, тому саме зазначений орган повинен розглянути його у відповідності до вищезазначених норм закону.

Згідно ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У зв'язку з цим, суд, аналізуючи викладене приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії, Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобов'язання розглянути рапорт підлягає задоволенню частково.

Згідно п.3 ч.1 ст.256 КАС України, постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.256 КАС України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання постанови суду в частині присудження виплати заробітної плати (грошового забезпечення) у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст. 2, 7-9, 11, 70, 71, 86, 159-164, 254, 256 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного Управління МВС України в Одеській області, в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного грошового забезпечення, зобов'язання вчинити певні дії.

Скасувати наказ начальника ГУМВС України в Одеській області № 1265 о/с від 04 листопада 2015 року в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 з посади слідчого відділу розслідування дружньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06.11.2015 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06.11.2015 року, та виплатити середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 54 416 ( п'ятдесят чотири тисячі чотириста шістнадцять) гривень 24 копійок.

Зобов'язати ГУ МВС України в Одеській області розглянути рапорт ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про національну поліцію», у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління ГУМВС України в Одеській області з 06.11.2015 року, та стягнення середньомісячного грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту постанови.

Головуючий суддя Н.В.Бжассо

Суддя М.М.Аракелян

Суддя О.А.Вовченко