Справа № 816/1155/16
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2016-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/1155/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Удовіченка С.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Кисличенко О.В.,

представника позивача - Перепелиці Є.І.,

представника відповідача - Федчук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Армапром" до Управління Держпраці у Полтавській області про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

25 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство "Армапром" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Полтавській області про скасування акта перевірки №16-05-204/418 від 06.06.2016 та виданого на підставі нього припису №16-05-204/369 від 06.06.2016 з підстав невірного тлумачення та застосування відповідного законодавства головним державним інспектором управління Держпраці у Полтавській області, а саме ст. 119 КЗпП України, при визначенні правопорушення.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилались на незгоду із висновками позапланової перевірки позивача, що набрала форму акту від 06.06.2015 №16-05-204/418, зазначали, що підприємством не було допущено порушено трудового законодавства, зафіксованих вказаним актом. При звільненні гр. ОСОБА_1 15.05.2015 у зв`язку з призовом на строкову військову службу підприємство діяло у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказували, що станом на час звільнення вищевказаного працівника пільги та гарантії працівників призваних на строкову військову службу надавалися виключно на проходження військової служби або альтернативної служби та передбачалися Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу", а не Кодексом законів про працю України. Таке право виникло у осіб, які перебували у трудових відносинах з підприємством та призвані на строкову військову службу тільки після опублікування змін до трудового законодавства в офіційних виданнях України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на висновки акту перевірки.

Заслухавши представників позивача та відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 16.05.2016 до Управління Держпраці у Полтавській області надійшло звернення гр. ОСОБА_1 , військовослужбовця строкової служби ВЧ № НОМЕР_1 , про вжиття в межах компетенції заходів по поновленню його порушених прав, поновлення на роботі, виплаті середнього заробітку та по притягненню винних осіб до відповідальності /а.с. 57/.

Листом від 25.05.2016 №5744/4/4.2-ДП-16 Державною службою України з питань праці надано згоду на проведення позапланової перевірки ПАТ "Армапром" /а.с. 58/.

У період з 02.06.2016 по 06.06.2016 Управлінням Держпраці у Полтавській області на підставі направлення на перевірку від 26.05.2016 №612 та відповідно до наказу від 26.06.2016 №74П проведено позапланову перевірку ПАТ "Армапром" щодо відповідності вимогам законодавства про працю у зв`язку з надходженням заяви ОСОБА_1 та листа Держпраці України

Перевіркою встановлено, що гр. ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ "Армапром" з 20.11.2014 року.

12.05.2015 гр. ОСОБА_1 була подана заява про звільнення його з 15.05.2015 у зв`язку із призовом на строкову військову службу.

Наказом ПАТ "Армапром" №59/к від 15.05.2015 ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України 15.05.2015 без збереження місця роботи та середнього заробітку.

За результатами проведеної перевірки складений акт від 06.06.2016 № 16-05-204/418, яким зафіксовані порушення ст. 119 КЗпП України /а.с. 61-70/.

У зв`язку із встановленням в ході перевірки порушень вимог законодавства про працю, Управлінням Держпраці у Полтавській області 06.06.2016 винесено припис №16-05-204/369, яким позивача зобов`язано усунути порушення вимог ст. 119 КЗпП України та в подальшому неухильно дотримуватися вимог чинного законодавства України /а.с. 71/.

В матеріалах справи наявна копія скарги ПАТ "Армапром" на акт перевірки та припис, в якій позивач вказує про незгоду із висновками акту від 06.06.2016 № 16-05-204/418 та виданого на підставі нього припису №16-05-204/369 від 06.06.2016 з підстав невірного тлумачення та застосування відповідного законодавства головним державним інспектором управління Держпраці у Полтавській області /а.с. 73-75/.

За наслідками розгляду скарги на акт перевірки та припис, Управлінням Держпраці у Полтавській області висновки акту перевірки залишені без змін та зазначено про відсутність підстав для скасування припису від 06.06.2016 №16-05-204/418-369 /а.с. 76/.

Із даними актом перевірки №16-05-204/418 від 06.06.2016 та виданим на підставі нього приписом №16-05-204/369 від 06.06.2016 позивач не погодився та оскаржив їх до суду.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На сьогоднішній день Кабінет Міністрів України не визначив порядок нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, тому при проведенні перевірок посадові особи управління Держпраці у Полтавській області керуються чинним Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Мінсоцполітики від 02.07.2012 № 390, в частині, що не суперечить вищим за юридичною силою нормативно-правовим актам.

В листі Міністерства соціальної політики від 08.10.2015 № 15245/0/1415/13 на адресу Державної служби України з питань праці зазначено, що до затвердження нового Порядку проведення перевірок додержання законодавства про працю та зайнятість населення, Державна служба України з питань праці може здійснювати перевірки відповідно до Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом від 02.07.2012 № 390 (далі - Наказ № 390).

Як свідчать матеріали справи, 06.06.2016 головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління Держпраці у Полтавській області Тимченко Д.М. проведено позапланову перевірку ПАТ "Армапром" щодо додержання законодавства про працю.

Судом встановлено, що на виконання вимог п. 3 Наказу, позапланова перевірка позивача здійснювалась на підставі звернення фізичної особи та при наявності згоди Державної служби України з питань праці від 25.05.2016 №5744/4/4.2-ДП-16.

У відповідності до п. 4 Наказу № 390 інспектор має право на проведення перевірки за наявності у нього службового посвідчення та направлення на перевірку, які були надані позивачу.

Направлення на перевірку №612 оформлено на підставі наказу від 26.05.2016 №74П та підписано заступником начальника управління Великою Н. У направленні визначені питання та термін проведення перевірки.

За приписами п.7 Наказу № 390 за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

Отже, оформлення результатів перевірки актом з викладенням фактів порушення позивачем положень законодавства про працю, встановлених під час здійснення такої перевірки, відноситься до повноважень контролюючого органу.

Тобто, дії по складанню акта перевірки є частиною процесу реалізації контролюючим органом повноважень, наданих йому чинним законодавством. Крім того, обставини, викладені в акті перевірки, є лише відображенням фактичних дій посадових осіб контролюючого органу, вчинених в процесі перевірки, щодо додержання законодавства про працю, в тому числі з питань оплати праці та законності звільнення працівника.

Результатом реалізації таких повноважень є винесення у відповідній формі рішення, яке породжує юридичні наслідки для позивача.

Отже, саме результат реалізації повноважень контролюючого органу (тобто, рішення контролюючого органу), а не процес реалізації його повноважень (як то, дії по проведенню перевірки, включення до акту перевірки певних висновків) має бути об`єктом оскарження. А дотримання контролюючим органом вимог актів законодавства щодо порядку та підстав для складання акту перевірки входить до предмету доказування при розгляді спору про правомірність рішення, прийнятого контролюючим органом за результатами перевірки.

Аналізуючи зміст статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є не будь-які рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов`язки учасників спірних відносин.

У свою чергу, висновки викладені в акті перевірки не є предметом оскарження в адміністративному суді, оскільки не є обов`язковими ані для позивача, ані для керівника контролюючого органу. Останній оцінює викладені в акті перевірки доводи і у разі наявності порушень приймає припис про усунення виявлених порушень та вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

З наведеного вбачається, що акт перевірки є носієм доказової інформації, яка в подальшому має використовуватися контролюючим органом для прийняття рішення щодо визначення порядку усунення виявлених порушень. При цьому, акт складається посадовими особами контролюючого органу і не містить волевиявлення самого органу щодо виявлених посадовими особами фактів.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, про те, що акт перевірки та викладені в ньому факти та висновки не є рішеннями суб`єкта владних повноважень, що породжують для позивача певні правові наслідки. Акт перевірки є виключно носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом під час проведення перевірки порушення суб`єктами господарювання вимог законодавства про працю, обов`язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Контролюючий орган не позбавлений права викладати в акті перевірки висновки щодо зафіксованих обставин, та в подальшому, у разі виникнення спору щодо вчинення ним дій та рішень, що приймаються на підставі такого акту, обґрунтувати ними власну позицію щодо наявності певних порушень, допущених платником податку.

Відтак, позовні вимоги у частині скасування акта перевірки №16-05-204/418 від 06.06.2016 з підстав невірного тлумачення та застосування відповідного законодавства головним державним інспектором управління Держпраці у Полтавській області, а саме ст. 119 КЗпП України, при визначенні правопорушення, задоволенню не підлягають.

Надаючи оцінку оскаржуваному припису, суд виходить із наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

В силу ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка набрала чинності 08.02.2015 року, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

В Рішенні від 03.10.1997 року N 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) Конституційний Суд України зазначив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.02.99 р. N 1-рп/99).

Таким чином, відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за працівником, призваним на строкову військову службу, але не більше одного року, зберігається місце роботи та середній заробіток.

Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків передбачено статтею 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 119 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік.

Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу зберігаються його місце роботи та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, в яких вони працювали на час призову.

Виходячи із встановлених обставин та наведених норм законодавства України, у позивача були відсутні правові підстави для звільнення гр. ОСОБА_1 у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

Посилання позивача на п.3 ст.36 КЗпП України в редакції, що діяла на час призову гр. ОСОБА_1 на строкову військову службу, відповідно до якої призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, є підставою припинення трудового договору, суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Частини друга і третя ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції, яка гарантує громадянам України, які призвані на строкову військову службу на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, збереження місця роботи (посади) та середньомісячного заробітку, викладені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 15 січня 2015 року № 116-VIII (далі - Закон N 116-VIII) , який набрав чинності 08.02.2015 року.

Відповідно до абзацу другого ст. 119 КЗпП України (в редакції, що діяла на час прийняття Закону № 116-VIII), працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Отже, Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. І саме цей Закон визначав гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку на час перебування його на строковій військовій службі.

Тому, вирішуючи питання щодо звільнення гр. ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку з призовом на строкову військову службу, відповідач повинен був в першу чергу керуватись ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", який передбачав збереження за позивачем займаної посади та середньомісячного заробітку протягом одного року, а не п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Пункт п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України зазнав відповідних змін лише з 11.06.2015 року у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 14.05.2015 року № 433-VIII (далі - Закон № 433-VIII).

Цим Законом № 433-VIII п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України викладений в новій редакції, відповідно до якої підставою для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи і посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Стаття ст.119 КЗпП України (в редакції Закону № 433-VIII) встановлює, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, а також їм компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (в установі, організації), де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Суд вважає, що неузгодженість норм законодавства, в даному випадку Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", який є спеціальним у правовідносинах щодо надання гарантій особам, призваним на строкову військову службу, та КЗпП України не може слугувати підставою позбавлення гр. ОСОБА_1 гарантованого державою права на збереження робочого місця та середньомісячного заробітку.

Підставою для надання зазначених гарантій працівникові є повістка військового комісаріату про призов працівника на військову службу.

Відповідно до вимог частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем доведена правомірність винесення припису від 06.06.2016 №16-05-204/369, а тому позовні вимоги про його скасування є не обгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2016 року.

Суддя С.О. Удовіченко