Справа № 826/5540/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

22 серпня 2016 року № 826/5540/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:
З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, в якому просить:

- визнати дії військової частини щодо несплати належних коштів на відрядження протиправними;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість по витратах на відрядження в розмірі 3300 (три тисячі триста) грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно здійснюється затримка щодо виплати грошових коштів за відрядження у розмірі 3300 грн. При цьому, позивач стверджує, що військова частина визнає свою заборгованість, відповідно до чого надіслала заявку на виділення коштів, які не надійшли на рахунки військової частини.

В ході судового розгляду даної справи позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник Військової частини НОМЕР_1 заперечував щодо суті позовних вимог з підстав того, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по витратах на службове відрядження є безпідставними з урахуванням вимог п. 8.2.2 Положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України №590 від 12.11.2010 року. Крім того, представник військової частини НОМЕР_1 зазначив, що під час відрядження позивача було порушено вимоги п. 1.3 Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України.

При цьому, представник відповідача повідомив, що з метою забезпечення виплати позивачу витрат на службові відрядження, військовою частиною НОМЕР_1 було вжито всі можливі заходи для оплати службових відряджень ОСОБА_1 шляхом направлення заяв на потребу в коштах за видатками, які знаходяться у віданні виконавця бюджетних програм, а саме Головного управління по роботі з особовим складом Збройних Сил України.

Представник Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України в наданих суду письмових запереченнях зазначив, що необхідною умовою для відшкодування витрат на відрядження військовослужбовця є його безпосереднє звернення до фінансового органу військової частини та надання ним зазначених оригіналів підтвердних документів. Також, представник відповідача звернув увагу, що позивач направлявся у службове відрядження з 10.01.2013 року по 10.02.2013 року, але до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України з метою відшкодування витрат на відрядження, встановленим порядком не звертався, необхідних оригіналів документів, які підтверджують вартість витрат, не надавав.

Суд з урахуванням думки позивача та представників відповідачів ухвалив розглядати дану справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходить військову службу на посаді старшого офіцера відділу матеріально-технічного забезпечення психологічних технологій управління пропаганди Головного управління по роботі з особовим складом Збройних Сил України з 25.06.2014 року.

В період з 09.01.2013 року по 05.06.2013 року відповідно до розпоряджень першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України №2 від 04.01.2013 року, №33 від 01.03.2013 року, №142 від 22.04.2013 року ОСОБА_1 перебував у службовому відрядженні для виконання заходів з якісної організації знімання відеоматеріалів та монтування відеофільмів.

Як зазначає позивач у позовній заяві, після повернення з відрядження ним було подано до бухгалтерії військової частини звіт про використання коштів, а також фінансові документи, що підтверджують витрачені кошти під час відрядження, однак станом на момент звернення до суду з даним позовом вказана сума позивачу не виплачена.

Вважаючи, що такі дії відповідача є протиправними, такими, що порушують його права та законні інтереси, звернувся до суду за їх захистом до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ).

Пунктом 6 ст. 14 Закону №2011-ХІІ визначено, що при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 13 постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02.02.2011 року №98, особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, а працівників дипломатичної служби України, направленим у довготермінове відрядження, - Міністерством закордонних справ.

Згідно п. 1 Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України 29.08.2011 №530, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.09.2011 р. за N1115/19853 (далі Інструкція №530), службовим відрядженням вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу.

Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад.

Відповідно до п. 1.11 Інструкції №530 виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення проводяться за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них). Відмітки завіряються: у військових частинах - підписом командира військової частини або начальника штабу, а в установах, на підприємствах і в організаціях та інших органах виконавчої влади - підписом посадової особи, на яку покладено обов`язок відмічати посвідчення про відрядження.

При цьому, за відсутності в посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них) добові не виплачуються (п.1.12 Інструкції №530).

Як стверджує позивач, посвідчення про відрядження, відповідно до якого позивач вибув у відрядження та прибув з нього, відповідає вимогам Інструкції №530.

З матеріалів справи вбачається, що Військова частина НОМЕР_1 у грудні місяці 2013 року просила Головне управління по роботі з особовим складом листом №567 по КЕКВ 2250 ст.0308/1/6 на суму 2700,00 грн. для виплати коштів на відрядження військовослужбовцю капітану ОСОБА_1 , який перебував у відрядженні 30 діб у період з 11.03.13 по 09.04.13, 30 днів у період з 22.04.2013 по 21.05.2013, 32 доби у період з 10.01.2013 по 10.02.2013.

Крім того, 14.12.2015 року Головне управління по роботі з особовим складом Збройних Сил України звернулось до командира військової частини НОМЕР_1 листом №335/5203, в якому зазначено, що в порушення вимог керівних документів, що регламентують порядок виплат коштів за відрядження, станом на грудень 2015 року кошти за відрядження в сумі 3500 грн., незважаючи на подані підтверджуючі документи, майору ОСОБА_1 не виплачені, у зв`язку з чим необхідним є вжиття заходів щодо вирішення питання по виплаті належних майору ОСОБА_1 коштів.

На запит №335/5203 від 14.12.2015 року, командир військової частини НОМЕР_1 зазначив, що помічником командира батальйону з фінансово-економічної роботи начальником фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 прапорщиком ОСОБА_2 були надані заявки на потребу в коштах за видатками, які знаходяться у віданні виконавця бюджетних програм, а саме Головного управління по роботі з особовим складом Збройних Сил України. Фінансування військової частини НОМЕР_1 на протязі 2013-2014 років для здійснення розрахунку витрат на відрядження даного військовослужбовця не було.

Наведене свідчить, що військовою частиною НОМЕР_1 вчинялись дії щодо вжиття заходів для виплати належних до виплати позивачу коштів на відрядження, а відтак судом не вбачається підстав для визнання оскаржуваних дій протиправними.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до п.1.13 Інструкції №530 військовослужбовцю перед вибуттям у відрядження видається аванс у межах сум, передбачених на виплату добових та відшкодування витрат на проїзд та наймання житлового приміщення. Після повернення з відрядження військовослужбовець зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем повернення до місця проходження військової служби, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню військовослужбовцем до каси або зарахуванню на відповідний рахунок військової частини. Разом із звітом подаються посвідчення про відрядження, оформлене в установленому порядку, і оригінали документів, що підтверджують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат.

Сторонами в ході судового розгляду даної справи не заперечувався факт подання позивачем до бухгалтерії військової частини звіту про використання коштів, а також фінансових документів, що підтверджують витрачені кошти під час відрядження у сумі 3500 грн.

Крім того, відповідачами не наведено жодних зауважень щодо належності оформлення посвідчення про відрядження.

Відповідачами також не заперечується сума, належна до виплати ОСОБА_1 .

Витрати у зв`язку з відрядженням, що не підтверджені документально (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються.

При цьому, суд зазначає, що у справі Кечко проти України Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, як свідчить практика Європейського Суду з прав людини, державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, у тому числі той, що підтверджений судовим рішенням. Така відсутність коштів не може бути визнана як виключна обставина, та є порушенням пункту 1 статті 6, статті 13 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 11 вересня 1997 року, про що також зазначено в Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Жовнер проти України від 29 червня 2004 року.

Також, в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 01.06.2010 р. № 781/11/13-10 зазначено, що суди, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, дійшли помилкового висновку, що відсутність бюджетного асигнування є підставою для звільнення від виконання грошового зобов`язання, взятого на себе державою в особі органу виконавчої влади, в даному випадку в особі відповідача.

Водночас, згідно ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Наведене в сукупності свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині та необхідність стягнення з військової частини НОМЕР_1 суми заборгованості по витратах на відрядження в розмірі 3300 грн.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами як суб`єктами владних повноважень не доведено суду правомірність допущеної бездіяльності.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість по витратах на відрядження в розмірі 3300,00 (три тисячі триста) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов