Справа № 2-а-5759/09/1570
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2011-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2011 р.Справа № 2-а-5759/09/1570

Категорія:11.2Головуючий в 1 інстанції: Федусик А.Г.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Коваля М. П. та Семенюка Г.В.

при секретарі Ведутенко А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2010 року, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2010 року (про закриття провадження в частині позовних вимог) та ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2010 року (про відмову в задоволенні клопотання про повернення судових витрат) за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Державного казначейства України про визнання неправомірними дій, визнання необґрунтованим та незаконним висновку, визнання незаконним та скасування рішення про зупинення розгляду звернень, визнання неправомірною бездіяльності щодо не проведення перевірки, стягнення матеріальної та моральної шкоди і судових витрат, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Державного казначейства України про визнання неправомірними дій, визнання необґрунтованим та незаконним висновку, визнання незаконним та скасування рішення про зупинення розгляду звернень, визнання неправомірною бездіяльності щодо не проведення перевірки, стягнення матеріальної та моральної шкоди і судових витрат.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2010 року провадження по справі в частині вимог ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури про визнання неправомірними дій щодо неотримання відповіді на заяви від 18.01.2006 року та від 31.05.2006 року, визнання неправомірними дій щодо не розгляду звернень та не проведення перевірки, зобовязання провести перевірку фактів в порядку ст.97 КПК України закрито.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2010 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Державного казначейства України про визнання неправомірними дій, визнання необґрунтованим та незаконним висновку, визнання незаконним та скасування рішення про зупинення розгляду звернень, визнання неправомірною бездіяльності щодо не проведення перевірки, стягнення матеріальної та моральної шкоди і судових витрат - відмовлено повністю.

27.08.2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про повернення ій надмірно сплачених судових витрат.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2010 року в задоволенні клопотання про повернення надмірно сплачених судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись з постановленими по справі судовими рішеннями, ОСОБА_1 в апеляційних скаргах зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права , що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У звязку з чим в апеляційних скаргах ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із задоволенням позовних вимог, а також про скасування ухвали від 19 вересня 2010 року (про закриття провадження в частині позовних вимог) та ухвали від 30 листопада 2010 року (про відмову в задоволенні клопотання про повернення судових витрат).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Стосовно ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2010 року (про закриття провадження в частині позовних вимог).

Судом вірно встановлено, що провадження по справі в частині вимог ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання неправомірними дій щодо неотримання відповіді на заяви від 18.01.2006 року та від 31.05.2006 року, визнання неправомірними дій щодо не розгляду звернень та не проведення перевірки, визнання неправомірною бездіяльності щодо не проведення перевірки за зверненнями, зобов'язання провести перевірку фактів в порядку ст.97 КПК України, повинно бути закрито з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з ч.1 ст.17 Кодексу про адміністративне судочинство України спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно- правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності відносяться до компетенції адміністративних судів.

З позовної заяви вбачається, що позивачкою фактично оскаржуються дії та відповідача, що виразилися у не розгляді її заяви про порушення відповідно до ст.97 КПК кримінальної справи, які регулюються нормами КПК України.

Частиною 2 ст.2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. Цю норму слід розуміти в системному зв'язку ч.1 тієї самої статті, з якої випливає, що захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин.

Між тим. оскарження дій. бездіяльності та рішення слідчого або прокурора регулюється гл.22 КПК України.

Згідно ст.ст.234,236 КПК України дії або бездіяльність та рішення слідчого можуть бути оскаржені прокурору, а дії прокурора можуть буги оскаржені вищестоящому прокурору та до суду за правилами КПК України.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові спори, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження по справі, справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином ухвала суду першої інстанції є цілком законною та обгрунтованою.

Стосовно постанови Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2010 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що протягом 2001 - 2006 років ОСОБА_1 неодноразово звертався до органів прокуратури України а також до інших державних органів з заявами щодо спричинення її дочці тілесних ушкоджень, порушенні трудових прав, а також з інших питань, на які їй відповідачем надавалися відповіді (а.с. 12. 146. 163. 167-174. 176-189).

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.8 Закон/ України „Про звернення громадян" не розглядаються повторні звернення одним і ти уі же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вир шено по суті, а також ті звернення, термін* розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними. Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівній органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

У зв'язку з тим, що незважаючи на отримання відповідей на свої зверненні позивачка продовжувала звертатися до відповідача з зазначених питань, рішенням Генерального прокурора України було припинено листування з ОСОБА_1 з цих питань, про що позивачку було повідомлено письмово, що вона і не оспорювала в судовому засіданні (а.с. 236-237, 238-239, 242).

Крім цього, судом було встановлено, що постановою Березівського районного суду Одеської області від 08.02.2005 року, яка залишена без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 28.03.2005 року, відповідно до ст. 185-3 КоАП України, на ОСОБА_1 накладено стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на п'ятнадцять суток (а.с.151. 153-154).

Постановою Березівського районного суду Одеської області від 20.04.2005 року, яка була залишена без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 23.05.2005 року, відповідно до ст.185-3 КоАП України, на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 102 грн. (а.с. 155, 157-158).

В 2006 році ОСОБА_1 звернулася зі зверненням до Народного Депутата України ОСОБА_2, яке 19.04.2006 року було спрямовано до Генеральної прокуратури України.

26.05.2006 року Генеральна прокуратура України надала Народному депутату України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповіді (а.с.251, 252, 258), в яких зазначила крім іншого, що постанови Березівського районного суду Одеської області від 08.02.2005 року та від 20.04.2005 року є чинними, оскільки постановами Голови апеляційного суду Одеської області від 28.03.2005 року від 23.05 2005 року постанови Березівського районного суду Одеської області від 08.02.2005 року та від 20.04.2005 року залишені без змін.

Постановою Голови Верховного суду України від 17.05.2006 року постанову Березівського районного суду Одеської області від 08.02.2005 року та постанову Голови апеляційного суду Одеської області від 28.03.2005 року скасовано, а провадження по справі закрито (а.с.46-47).

Постановою Голови Верховного суду України від 10.10.2006 року постанову Березівського районного суду Одеської області від 20.04.2005 року та постанову Голови апеляційного суду Одеського суду від 23.05.2005 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд (а.с.41-42).

Таким чином, суд приходить до висновку, що надаючи Народному депутату України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповіді щодо законності постанови Березівського районного суду Одеської області від 20.04.2006 року Генеральна прокуратура України діяла правомірно, оскільки на час надання відповіді постанова Березівського районного суду Одеської області від 20.04.2006 року та постанова Голови апеляційного суду Одеського суду від 23.05.2005 року були чинними, а скасовані Головою Верховного суду України лише 10.10.2006 року (а.с.41-41).

Що стосується постанови Березівського районного суду Одеської області від 08.02.2005 року та постанови Голови апеляційного суду Одеської області від 28.03.2005 року суд вважає, що надаючи зазначену відповідь, відповідач обґрунтовано виходив з правомірності цих постанов, оскільки зазначена відповідь надавалася 26.05.2006 року, а ці постанови були скасовані постановою Голови Верховного суду України від 17.05.2006 року, тобто за декілька днів до надання цієї відповіді, і відповідно до діючого законодавства розгляд Верховним Судом України цієї адміністративної справи здійснювався без участі як ОСОБА_1, так і Генеральної прокуратури України.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З аналізу вказаної правової норми випливає, що рішення державного органу, органу місцевого самоврядування повинні бути здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;.

За таких обставин, суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, дійшов до висновку, що Генеральна прокуратура України діяла у межах наданих їй законом повноважень, у встановленому законом порядку та обгрунтовано, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 щодо протиправності дій та рішень відповідача підлягають залишенню без задоволення.

З урахуванням висновків суду про необґрунтованість зазначених вимог позивачки, також не підлягають задоволенню її вимоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, судових витрат, оскільки вони є похідними від наявності самого порушення закону та протиправності дій та вини відповідача, яких в діях Генеральної прокуратури України судом не встановлено.

Таким чином виходячи з вищенаведеного постанова суду першої інстанції є обгрунтованою та законною та винесеною з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Стосовно ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2010 року (про відмову в задоволенні клопотання про повернення надмірно сплачених судових витрат).

Судом першої інстанції вірно зазначено наступне.

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про повернення їй надмірно сплачених судовихвитрат.

Відповідно до ч.1 ст.87 КАС України судсві витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.2 ст.89 КАС України судовий збір, сплачений у більшому розмірі, ніж встановлено законом, повертається ухвалою суду за клопотанням особи, яка його сплатила.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3. при зверненні до суду з цим позовом, відповідно до ч.І ст.89 КАС України, сплатила суму судового збору в розмірі, передбаченим Декретом КМУ «Про державне мито» , тобто судовий збір не сплачений позивачкою в надмірному розмірі.

Також судом встановлено, що Постановою суду від 19.08.2010 року вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення судових витрат були залишені без задоволення.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що клопотання ОСОБА_1 про повернення надмірно сплаченого судових витрат задоволенню не підлягає, оскільки нею не було надано суду будь-якого обгрунтування посилань щодо надмірно сплаченого судового збору та не було надано належних доказів на їх підтвердження, і в ході розгляду справи ці посилання не знайшли свого підтвердження.

Таким чином вищезазначена ухвала суду першої інстанції є цілком законною та обгрунтованою.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційні скарги без задоволення, а постанову місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195,197,198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2010 року, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2010 року про закриття провадження в частині позовних вимог та ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2010 року про відмову в задоволенні клопотання про повернення судових витрат без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили в порядку, встановленому частиною 5 статті 254 КАС України, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя Зуєва Л.Є.

суддя Коваль М.П.

суддя Семенюк Г.В.