Справа № 805/5111/15-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2016-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кравченко Т.О.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 серпня 2016 року справа №805/5111/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Сіваченка І.В.,

суддів Шишова О.О., Чебанова О.О.,

секретар судового засідання Куленко О.Д.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року у справі № 805/5111/15-а за позовом ОСОБА_1 до Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення сум,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі НДЕКЦ), в якому з урахуванням заяв від 25 січня 2016 року, від 16 лютого 2016 року, прийнятих ухвалами від 04 і 18 лютого 2016 року, позивач просив стягнути з НДЕКЦ:

1. не донараховану суму грошової винагороди за безпосередню участь у антитерористичній операції за травень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2014 року у сумі 18 000,00 грн., за січень, червень 2015 року у сумі 8 320,90 грн., а разом 26 320,90 грн.;

2. грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік у розмірі 3572,66 грн.;

3. грошову компенсацію за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, а також за роботу у нічний час за 2015 рік у розмірі 2 263,30 грн.;

4. грошове забезпечення (заробітну плату), починаючи з 07 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньої заробітної плати 4 500,00 грн. на місяць та враховуючи індекс інфляції;

5. суму індексації заробітної плати за 2014 рік у розмірі 489,64 грн., за 2015 рік у розмірі 4 867,41 грн., за 2016 рік у розмірі 1 298,08 грн., а разом 6 655,13 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що проходив службу в НДЕКЦ на посаді головного експерта відділу техніко-криміналістичного забезпечення Краматорського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області. 06 листопада 2015 року звільнений з органів внутрішніх справ за станом здоров`я. У день звільнення відповідач мав провести з ним остаточний розрахунок, однак цього не зробив, а тому позивач просив стягнути належні йому кошти в судовому порядку (том 1 а.с. 4-6, 86, 190-194, 204-205, 210, том 2 а.с. 16-21, 29-30).

Ухвалою від 29 грудня 2015 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучене Головне управління Національної поліції в Донецькій області (далі ГУНП в Донецькій області) (том 1 а.с. 57).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року у справі №805/5111/15-а позов задоволено частково.

Стягнуто з Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 35 677 гривень 24 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Фактично судом першої інстанції задоволено вимоги, перелічені в пунктах 2, 4 та 5 позовної вимог (дивись вище), а саме:

- щодо грошової компенсації за невикористану частину щорічної відпустки в сумі 4 353,76 грн. та додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік у розмірі 2 487,76 грн.;

- грошове забезпечення (середній заробіток згідно положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України далі КЗпП України) в розмірі 21 356,08 грн.;

- суму індексації заробітної плати за 2014 рік у розмірі 489,64 грн., за 2015 рік у розмірі 4 951,77 грн., за 2016 рік у розмірі 2 038,05 грн., а загалом 7 479,64 грн.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постанова місцевого суду є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог, щодо стягнення на його користь: - компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 4 353,76 грн.; - компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 2 487,76 грн.; - грошової компенсації за час затримки розрахунку в сумі 21 356,08 грн.; - суми індексації за період з січня 2016 року по березень 2016 року в сумі 2038,05 грн., за листопад 2015 року в сумі 649,04 грн., за грудень 2015 року в сумі 649,04 грн. незаконною.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що, по-перше, стосовно задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі - 4353,76 грн. судом першої інстанції не було враховано положення пунктів 49, 51, 52 затвердженого Постановою КМУ від 29 липня 1991 року №114 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (далі Положення №114) в редакції, діючий на час виникнення спірних правовідносин, та положення до абзацу 3 підпункту 2 Постанови №100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Постанова №100), внаслідок чого судом було зроблено помилкові висновки та не застосовано зазначені норми матеріального права, що підлягали застосуванню. В той же час неправильно було застосовано положення абзацу1 пункту 2 розділу II Постанови №100 та абзацу1 пункту 7 розділу IV Постанови №100, які не підлягали застосуванню при вирішенні цих спірних відносин.

По-друге, стосовно задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористанні дні щорічної відпустки додаткової відпустки в сумі 2487,76 грн., апелянт вважає, що судом першої інстанції при задоволені даних позовних вимог помилково було застосовано наступні норми матеріального права: п. 1 частини 1 статті 4, ст.16-2, ч.1 ст. 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР), абз.2 п.56 Положення №114, неправильно застосовано п.12.ч.1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).

Судом першої інстанції в оскаржуваній постанові встановлено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 29 травня 2007 року по 06 листопада 2015 і був звільнений зі служби за п.65 «б» (через хворобу). Звільнення за п.65 «б» здійснюється не на підставах передбачених Кодексом законів про працю в Україні, а на підставі п.65 «б» розділу VII Положення 114.

Апелянт вважає, що на позивача, як особу, яка була звільнена зі служби, а не перебувала в трудових відносинах, не поширюються норми Закону 504/96-ВР, а поширюється інше спеціальне законодавство, що регулює прийняття на службу до органів внутрішніх справ України, проходження служби в лавах органів внутрішніх справ України та звільнення зі служби в органах внутрішніх справ України, діюче на час виникнення спірних відносин. Таким чином, застосування судом положень Закону України «Про відпустки» призвело до порушення норм матеріального права, оскільки застосовано закон, який не підлягав застосуванню.

По-третє, судом незаконно та безпідставно задоволені позовні вимоги позивача про стягнення на його користь розміру грошової компенсації за час затримки розрахунку в сумі - 21 356,08 грн. на підставі статей 116 та 117 Кодексу законів про працю в Україні, обчисленої відповідно до законодавства станом на дату винесення оскаржуваної постанови суду.

При задоволенні даних позовних вимог судом було безпідставно та незаконно відхилене та не взято до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», в якій на підставі вивчення судової практики у справах про оплату праці з метою поліпшення розгляду справ даної категорії та роз`яснення питань, що виникли в судах Пленум Верховного Суду України в пункті 2 даної Постанові встановив, що згідно з ч.2 ст. 124 Конституції України суди вирішують будь-які індивідуальні трудові спори щодо оплати праці в порядку, передбаченому гл. XV КЗпП України. Передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні даних спірних відносин належало застосувати зазначений пункт Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 31.12.2007 №499, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12 березня 2008 року №205/148963 (далі Інструкція №499), як спеціального законодавства, що регулює порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у разі якщо воно виплачене несвоєчасно чи у меншому розмірі, ніж належало, а не положення глави XV КЗпП України, до якої включені статті 116, 117, які не можуть бути застосовані при вирішенні даних позовних вимог, оскільки, відповідно до статті 3 цього Кодексу він регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності і на спірні правовідносини не поширюється, а тому підлягають застосуванню норми спеціального законодавства.

По-четверте, безпідставною та незаконною з урахуванням положень п.1.8, 1.12 Інструкції №499 є стягнення з відповідача на користь позивача суми індексації за період 2016 року в сумі - 2038,05 грн. та за листопад 2015 року в сумі - 649,04 грн., за грудень 2015 в сумі - 649,04 грн., оскільки позивач був звільнений в листопаді 2015 року, та мав право на індексацію грошового забезпечення протягом того періоду, коли він перебував на службі в органах внутрішніх справ.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В судовому засіданні позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Інші особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

Постанова місцевого суду оскаржена лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає постанова місцевого суду лише в частині, в якій позовні вимоги задоволено. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення

- не донарахованої суми грошової винагороди за безпосередню участь у антитерористичній операції за травень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2014 року у сумі 18 000,00 грн., за січень, червень 2015 року у сумі 8 320,90 грн., а разом 26 320,90 грн.;

- грошової компенсації за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні, а також за роботу у нічний час за 2015 рік у розмірі 2 263,30 грн.,

в задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено, а позивачем в цій частині судове рішення не оскаржене, не є предметом апеляційного перегляду.

Відтак, постанова місцевого суду в цій частині має бути залишено без змін.

Аналогічно, відповідачем оскаржено постанову місцевого суду щодо стягнення сум індексації лише за період з січня 2016 року по березень 2016 року в сумі 2038,05 грн., за листопад 2015 року в сумі 649,04 грн., за грудень 2015 року в сумі 649,04 грн.

Відтак, в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення індексації за період до листопада 2015 року судове рішення також не оскаржене, не є предметом апеляційного перегляду і має бути залишено без змін.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Краматорським МВ ГУДМС України в Донецькій області 16 липня 2014 року (том 1 а.с. 7).

На підставі довідки-витягу з послужного списку встановлено, що з 29 травня 2007 року по 06 листопада 2015 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ.

Відповідач Донецький науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України (ідентифікаційний код 25574914) зареєстрований як юридична особа 18 січня 1999 року, про що 31 січня 2007 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесений запис за номером 1 266 120 0000 023797; в стані припинення не перебуває (том 1 а.с. 21-24, 132-133).

НДЕКЦ це державна спеціалізована науково-дослідна установа судової експертизи, яка є територіальним підрозділом Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України.

Фінансування та матеріально-технічне забезпечення НДЕКЦ здійснюється за рахунок коштів загального і спеціального фондів державного бюджету та інших не заборонених законодавством джерел.

НДЕКЦ є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, реєстраційні та поточні рахунки в органах Державного казначейства України та інші рахунки в банках, не заборонені діючим законодавством (п.п. 1, 15, 17 Положення про Донецький науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 листопада 2015 року № 1359 (том 1 а.с. 122-131).

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі ГУМВС в області) від 09 грудня 2008 року № 525о/с з 01 грудня 2008 року ОСОБА_1 призначений на посаду експерта сектору техніко-криміналістичного забезпечення роботи Краматорського міського відділу НДЕКЦ при ГУМВС в області (том 1 а.с. 182-184).

Наказом ГУМВС в області від 31 жовтня 2014 року № 387о/с По особовому складу підполковник міліції ОСОБА_1 (А-057529) призначений головним експертом відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ НДЕКЦ при ГУМВС в області (том 1 а.с. 185).

Наказом ГУМВС в області від 06 листопада 2015 року № 412о/с По особовому складу відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ підполковник міліції ОСОБА_1 (А-057529), головний експерт відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ НДЕКЦ при ГУМВС в області, звільнений з органів внутрішніх справ 06 листопада 2015 року за п. 65 б (через хворобу) (том 1 а.с. 186).

Наказом ГУМВС в області від 22 січня 2016 року № 6о/с лк По особовому складу внесені зміни до наказу від 06 листопада 2015 року № 412о/с в частині звільнення позивача, вирішено вважати вислугу років на 06 листопада 2015 року у календарному обчисленні 23 роки 09 місяців 07 днів, для виплати грошової допомоги 08 років 05 місяців 07 днів (том 2 а.с. 14).

Звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ мало наслідком виникнення у НДЕКЦ обов`язку провести з ним повний розрахунок за всіма видами грошового забезпечення.

З приводу нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015 рік встановлено наступне.

18 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до т.в.о. начальника НДЕКЦ підполковника міліції Ковальова В.В. з рапортом про надання чергової відпустки за 2015 рік (додаткової частини 15 діб) з 10 квітня 2015 року (том 1 а.с. 155).

Наказом НДЕКЦ від 09 квітня 2015 року № 35о/с По особовому складу ОСОБА_1 надана частина чергової відпустки за 2015 рік на 16 діб (з урахуванням 1-ї святкової доби) з 10 до 25 квітня 2015 року (том 1 а.с. 171).

21 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до т.в.о. начальника НДЕКЦ підполковника міліції Радченка Д.О. з рапортом про надання чергової відпустки за 2015 рік (основної частини) з 08 серпня 2015 року (том 1 а.с. 153).

Наказом НДЕКЦ від 10 серпня 2015 року № 72о/с По особовому складу ОСОБА_1 надана частина чергової відпустки за 2015 рік на 31 добу (з урахуванням 1-ї святкової доби) з 08 серпня до 07 вересня 2015 року (том 1 а.с. 172).

07 вересня 2015 року ОСОБА_1 на ім`я т.в.о. начальника НДЕКЦ підполковника міліції Радченка Д.О. подав рапорт про продовження терміну чергової відпустки за 2015 рік на час перебування на лікарняному (том 1 а.с. 154).

Наказом НДЕКЦ від 10 вересня 2015 року № 83о/с По особовому складу ОСОБА_1 продовжена чергова відпустка у зв`язку з перебуванням на лікарняному з 08 до 26 вересня 2015 року (том 1 а.с. 173).

На підставі довідки НДЕКЦ від 14 січня 2016 року наказом ГУМВС в області від 22 січня 2016 року № 6о/с лк По особовому складу внесені зміни до від 06 листопада 2015 року № 412о/с в частині звільнення ОСОБА_1 .

Наказ ГУМВС в області від 22 січня 2016 року № 6о/с лк передбачав виплату ОСОБА_1 компенсації за 21 добу невикористаної чергової відпустки за відпрацьований час у 2015 році (том 2 а.с .14).

На підставі наказу ГУМВС в області від 22 січня 2016 року № 6о/с лк ОСОБА_1 нарахована компенсація за невикористану 21 добу щорічної відпустки за фактично відпрацьований час у 2015 році в розмірі 3 297,71 грн.

Нарахування компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3 297,71 грн. підтверджено розрахунковим листком за лютий 2016 року (том 2 а.с. 139-140).

Докази виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку (як то платіжні доручення, відомості про перерахування коштів тощо) суду не надані.

Вирішуючи по суті вимоги позивача в частині стягнення грошової компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015 рік, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені правові норми.

Закон України Про міліцію від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ (далі Закон № 565) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачав наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону № 565 особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Частиною першою статті 18 Закону № 565 визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 № 114 (далі Положення № 114).

За правилами абз. 2 п. 56 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

За розрахунком позивача невикористана ним частина щорічної відпустки за відпрацьований у 2015 році час становила 11 діб.

Разом з цим, наказом ГУМВС в області від 22 січня 2016 року № 6о/с лк визначено, що невикористана позивачем частина чергової відпустки за відпрацьований в 2015 році час становить 21 добу. Зазначений наказ не оскаржений, протиправним не визнаний та не скасований.

З цієї причини суд виходить з того, що невикористана частина щорічної відпустки за відпрацьований в 2015 році час становить 21 добу.

Відповідно до п. а п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.

Таким чином, Порядком № 100 визначена спеціальна процедура обчислення середнього заробітку для виплати компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до абз. 1 п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Абз. 4 п. 3 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати для компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Частиною першою статті 19 Закону № 565 було передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 07 листопада 2007 року № 1294 (далі Постанова № 1294) грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до абз. 3 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Судами встановлено, що грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні 12 календарних місяців роботи (служби), що передують місяцю виплати компенсації (листопад 2015 року), тобто з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2015 року включно, становило: за листопад 2014 року 3 771,04 грн.; за грудень 2014 року 4 663,82 грн.; за січень 2015 року 3 827,25 грн.; за лютий 2015 року 3 827,25 грн.; за березень 2015 року 4 374,00 грн.; за квітень 2015 року 4 789,53 грн.; за травень 2015 року 4 789,53 грн.; за червень 2015 року 4 789,53 грн.; за липень 2015 року 4 789,53 грн.; за серпень 2015 року 4 789,53 грн.; за вересень 2015 року 4 789,53 грн.; за жовтень 2015 року 4 789,53 грн. (том 1 а.с. 9-11).

Таким чином, грошове забезпечення за останні 12 календарних місяців роботи (служби), що передують місяцю виплати компенсації за невикористану відпустку, дорівнює 53 990,07 грн. (3 771,04 + 4 663,82 + 3 827,25 + 3 827,25 + 4 374,00 + 4 789,53 + 4 789,53 + 4 789,53 + 4 789,53 + 4 789,53 + 4 789,53 + 4 789,53 = 53 990,07).

Згідно з абз. 1 п. 7 Порядку № 100 нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2014 рік в листопаді кількість робочих днів становила 20, в грудні 23.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2015 рік в січні кількість робочих днів становила 20, в лютому 20, в березні 21, в квітні 21, в травні 18, в червні 20, в липні 23, в серпні 20, у вересні 22, у жовтні 22.

В період з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2015 року кількість робочих днів становила 250 (20 + 23+ 20 + 20 + 21 + 21+ 18+ 20 + 23 + 20 + 22 + 22 = 250).

Середньоденне грошове забезпечення для обчислення розміру компенсації за невикористану частину щорічної відпустки дорівнює: 53 990,07 грн. / 250 днів = 215,96 грн.

Компенсація за невикористану частину щорічної відпустки за 2015 рік становить: 215,96 грн. х 21 день = 4 535,17 грн.

Після утримання 2,5% єдиного соціального внеску та 1,5% військового збору до виплати належить 4 353,76 грн. (4 535,17 113,38 68,03 = 4 353,76).

Таким чином, на користь ОСОБА_1 з НДЕКЦ слід стягнути 4 353,76 грн.

Суд першої інстанції вірно відзначав, що при обчисленні компенсації за невикористані дні щорічної відпустки сторони помилково застосовували формулу: (грошове забезпечення за останні два повні місяці служби / кількість календарних днів за два місяці х кількість невикористаних днів відпустки), та не врахували наявність спеціального порядку, визначеного абз. 1 п. 2 Порядку № 100 для розрахунку компенсації за невикористані відпустки.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування до порядку обчислення вказаної компенсації абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 не відповідає останньому, для таких виплат він прямо передбачає необхідність застосування абз. 1 п. 2 цього Порядку.

Також судова колегія не бере до уваги посилання апелянта на виплату ним ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні (в тому числі факт повернення частини цих сум позивачем), оскільки зазначена допомога не є предметом позову, а виплати, здійснені відповідачем, не пов`язані з вимогами ОСОБА_1 про проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні.

З приводу нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2015 рік суд зазначає таке.

На підставі довідки-витягу з послужного списку встановлено, що з 18 червня 1995 року по 27 листопада 2006 року позивач проходив військову службу у Збройних Силах України.

ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України за п. 63 пп. г (у зв`язку із скороченням штатів) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України та виключений зі списків особового складу з 27 листопада 2006 року на підставі наказу Краматорського МВК від 27 листопада 2006 року № 151 (том 1 а.с. 182-184).

Позивач має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_2 , видане Військовою частиною НОМЕР_3 23 лютого 1998 року (том 1 а.с. 8).

Сторонами не оспорюється, що впродовж 2015 року додаткова оплачувана відпустка позивачу не була надана, грошова компенсація за невикористані дні цієї відпустки не була нарахована і виплачена.

Згідно з п. 49 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

За правилами п. 61 Положення № 114 додаткові відпустки особам рядового і начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

П. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги як одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно зі ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 504/96-ВР цей вид додаткової відпустки належить до щорічних.

Відповідач не заперечував наявність у позивача як учасника бойових дій права на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, а також те, що впродовж 2015 року позивач цю відпустку не використав.

Відповідно до абз. 2 п. 56 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Таким чином, у разі звільнення працівника йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551.

Суд відзначає, що в абз. 2 п. 56 Положенні № 114 йдеться про невикористану в році звільнення відпустку без вказівки на її вид (основна чи додаткова), а тому не вбачає підстав для звуженого тлумачення цієї норми.

Наведене зумовлює висновок, що в силу абз. 2 п. 56 Положення № 114 при звільненні з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015 році додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII.

Згідно з абз. 2 п. 49 Положення № 114 обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

Відповідно до абз. 3 п. 49 Положення № 114 при наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається діленням повного розміру кожної із відпусток на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.

Суд виходить з того, що кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію, має розраховуватися пропорційно відпрацьованому позивачем часу в 2015 році.

Повна тривалість додаткової відпустки 14 календарних днів, фактично в 2015 році позивач відпрацював повних 10 місяців.

14 календарних днів / 12 місяців х 10 місяців = 11, 67 (за правилами округлення 12 календарних днів).

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2015 рік кількість календарних днів у 2015 році - 365, кількість святкових і днів релігійних свят 11.

14 календарних днів / (365 календарних днів 11 святкових днів і днів релігійних свят) = 0,0395.

Кількість фактично відпрацьованих позивачем днів в період з 01 січня 2015 року по 06 листопада 2015 року включно 310 днів (31 + 28 + 31 + 30 + 31 + 30 + 31 + 31 + 30 + 31 + 6).

310 календарних днів 11 святкових днів і днів релігійних свят = 299

0,0395 х 299 = 11,8105 (за правилами округлення 12 календарних днів).

Таким чином, невикористана позивачем частина додаткової відпустки, пропорційна фактично відпрацьованому ним часу у 2015 році, становить 12 календарних днів.

Грошова компенсація за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки становить: 12 календарних днів х 215,96 грн. = 2 591,52 грн.

Після утримання 2,5% єдиного соціального внеску та 1,5% військового збору до виплати належить 2 487,76 грн. (2 591,52 64,89 38,87 = 2 487,76).

Таким чином, на користь ОСОБА_1 з НДЕКЦ слід стягнути 2 487,76 грн.

Щодо вимог апеляційної скарги про відсутність підстав для виплат індексації за період після звільнення позивача, колегія суддів зауважує, що незважаючи на цей факт, за діючим законодавством, наведеним судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, саме відповідач, як особа, яка допустила порушення прав позивача щодо своєчасної виплати йому грошового забезпечення, відповідальна за компенсацію ОСОБА_1 втрати частини його заробітку (доходу) у зв`язку із знеціненням внаслідок інфляційних процесів.

Відтак, в цій частині апеляційна скарга також не підлягає задоволенню.

З приводу вимог про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку суд зазначає таке.

Норми Кодексу законів про працю України регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною першою статті 19 Закону № 565 було передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 07 листопада 2007 року № 1294 (далі Постанова № 1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Постанови № 1294 виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896, затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція № 499).

Отже, правові норми, що містяться у Постанові № 1294 та в Інструкції № 449, є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Такий висновок суду узгоджується з положеннями, що містяться у пп. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13, якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Разом з цим суд зазначає, що непоширення норм КЗпП на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Ст.ст. 1-2 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; при цьому основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках гарантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до п. 1 Постанови № 1294, п. 3 Інструкції № 499 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ КЗпП стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (зокрема, спорів з приводу розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

За правилами ст. 9 КАС у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Ст. 12 цієї Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації, закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною другою статті 116 КЗпП визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що в силу приписів ст. 117 КЗпП ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводів щодо неправильності розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційна скарга не містить, тому не обговорюється апеляційним судом.

Інших даних про порушення місцевим судом норм матеріального або процесуального права апеляційна скарга також не містить.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

В повному обсязі ухвалу виготовлено 05 вересня 2016 року.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року у справі № 805/5111/15-а за позовом ОСОБА_1 до Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення сум залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: О.О.Шишов

О.О.Чебанов