Справа № 2а-4097/10/1227
Суддя: Василенко Л.А.
Дата ухвалення: 2011-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кордюкова Ж.І.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2011 року справа №2а-4097/10/1227

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Василенко Л.А.

суддів Гімона М.М. , Василенко Л.А.

розглянула в порядку письмового провадження в приміщенні суду апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 1 жовтня 2010 року у справі № 2а-4034/10 за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання здійснити певні дії, і

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 1 жовтня 2010 року позов ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання здійснити певні дії задоволений частково: визнана протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати позивачеві підвищення до пенсії позивачеві, як дитині війни, в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком; зобовязано відповідача здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії позивачеві, як дитині війни згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 9 липня 2007 року до 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року до 31 грудня 2008 року, з 1 січня 2009 року до 31 грудня 2009 року та з 1 січня 2010 року з урахуванням фактично виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням в частині задоволених вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права і просить постанову суду скасувати та постановити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження, відповідно до вимог четвертого речення ч. 8 ст. 1832 та п.3 ч.1 ст. 197 КАС України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач має правовий статус дитини війни.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач віднесений до соціальної групи Дитина війни відповідно до вимог ст.1 Закону України Про соціальний захист дітей війни, що підтверджено датою його народження у паспорті (арк. справи 6), відповідною відміткою органу соціального захисту населення у пенсійному посвідченні позивача (арк. справи 8).

З довідки відповідача (арк. справи 10), листа відповідача від 27 січня 2010 року(арк. справи 9), апеляційної скарги (арк. справи 17) встановлено, що у 2006-2007 роках позивач підвищення до пенсії, як дитина війни не отримував, у січні-березні 2008 року отримував щомісяця 47,0 грн., квітні-червні 2008 року 48,10 грн. щомісяця, липні-вересні 2008 року 48,2 грн. щомісяця, а з 1 жовтня 2008 року та по теперішній час позивач щомісячно отримує підвищення до пенсії, як дитина війни в розмірі 49,8 грн.

Згідно до ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни № 2195-ІV від 18.11.2004р. в редакції, яка діяла до 01.01.2007 р., дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Статтею 71 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік дія даної норми була зупинена. Однак, Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 визнані такими, що не відповідають Конституції України, серед інших, положення статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якими була зупинена дія статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни від 18.11.2004 року №2195-ІV (далі Закон №2195).

Підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008р. та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесені зміни до Закону №2195, а саме, текст ст. 6 викладений в такій редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни».

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп від 22.05.08р. визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення, зокрема п. 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008р. та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Законами України „Про Державний бюджет України на 2009 рік „Про Державний бюджет України на 2010 рік та „Про Державний бюджет України на 2011 рік не внесено змін та не зупинено дію ст. 6 Закону №2195.

Таким чином, стаття 6 Закону № 2195 з 22 травня 2008 року є діючою в наступній редакції: «дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком».

Оскільки на час розгляду цієї справи судом, розмір мінімальної пенсії за віком визначений лише ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування і згідно цієї норми мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму встановленого для осіб, що втратили працездатність, колегія суддів вважає неспроможними доводи апелянта про використання цього поняття тільки для призначення пенсій в межах зазначеного закону та неможливості використання вказаного розміру у розрахунку підвищення до пенсій особам з статусом дитини війни.

Таким чином, колегія суддів, виходячи з викладеного, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та з врахуванням другого речення частини другої статті 11 КАС України вийшов за межі позовних вимог та обрав інший спосіб захисту прав позивача та прийшов до вірного висновку щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо виплати позивачеві підвищення до пенсії, як дитині війни та зобовязав відповідача здійснити позивачеві перерахунок підвищення до пенсії та її виплату в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком за період з 9 липня 2007 року до 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року до 31 грудня 2008 року, з 1 січня 2009 року до 31 грудня 2009 року та з 1 січня 2010 року з урахуванням фактично виплачених сум, оскільки внаслідок протиправних дій відповідача щодо нарахування позивачеві вказаного підвищення до пенсії в розмірі, меншому ніж передбачено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» позивач не отримав належні йому виплати.

Посилання апелянта на пропущення позивачем строку, встановленого для звернення до адміністративного суду колегія суддів не приймає, оскільки судом першої інстанції поновлено позивачеві строк звернення до адміністративного суду, а апелянтом з цього приводу не надано жодного обґрунтування невірності висновків суду першої інстанції. Крім того, враховуючи, що з лютого до липня 2010 року розгляд цієї категорії справ здійснювався за правилами цивільного судочинства, за приписами якого встановлений трирічний строк звернення до суду. З врахуванням практики Європейського суду з прав людини, зокрема справи «Мельник проти України», колегія суддів дійшла до висновку, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду встановлений ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України з поважних причин.

Враховуючи те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» фінансування витрат, повязаних із застосуванням цього закону, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а відповідно до ч. 1 ст. 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року, тому невизначення судом першої інстанції кінцевої дати періоду, за який має бути здійснено перерахунок пенсії, є цілком правомірним та відповідає діючому законодавству. В межах бюджетного року визначається тільки розмір мінімальної пенсії за віком, як величини, з якої обраховується підвищення пенсії на 30%, а норма закону, що гарантує таку виплату, є діючою.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла до висновку, що спірні правовідносини за суттю вирішені правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ст.195, ст. 197 ч.1 п.3, п.1 ч.1 198 ч.1 п.1, ст. 200, ст. 205 ч.1 п.1, ст. 206, ст.212, ст. 254 ч.6 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області залишити без задоволення.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 1 жовтня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання здійснити певні дії залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.А. Василенко

Судді М.М. Гімон

ОСОБА_3