Справа № 2-а-8087/10/1570
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2012-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2012 р.Справа № 2-а-8087/10/1570

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого судді Запорожана Д.В.,

судді Яковлева Ю.В,

судді Жука С.І.

при секретарі Кардашові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Сахак ОСОБА_1 Сідік на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2011 року у справі за позовом Сахак ОСОБА_1 Сідік до державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Сахак ОСОБА_1 Сідік звернувся до суду з позовом до державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання нечинним з моменту прийняття рішення від 06 березня 2007 року № 951 та зобовязання надати статус біженця.

Свої позовні вимоги Сахак ОСОБА_1 Сідік обґрунтував незаконністю спірного рішення відповідача.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2011 року у задоволенні вищенаведеного позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі Сахак ОСОБА_1 Сідік просить скасувати вищенаведену постанову, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості даного позову та відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином ОСОБА_2, за національністю пуштун; за віросповіданням мусульманин-суніт. 18.07.2006 року позивачем було подано заяву до Управління міграційної служби в Одеській області з проханням надати статус біженця. В зазначеній заяві вказано, що позивач зі своєю сімєю займався бізнесом та таліби вимагали в них гроші за те щоб їх не чіпати; коли сімя позивача відмовилась платити гроші, він з братом були взяті в заручники та за них вимагався викуп, вчиняли фізичну розправу, у звязку з чим вони вирішили виїхати з країни.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи анкети позивача, яка заповнювалась при зверненні з заявою про надання статусу біженця, він легально виїхав з країни та легально перетнув кордон України 14.12.2005р. за національним паспортом та візою; до інших країн за наданням статусу біженця не звертався; в будь-яких організаціях не перебував; виїхав за сімейними/особистими обставинами.

Згідно уточнень анкетних даних від 19.07.2006р., позивач самостійно отримав національний паспорт, та продовжував його дію один раз в ОСОБА_2 та один раз в м. Києві в посольстві ОСОБА_2 в Україні за особистим зверненням. З вказаних уточнень також вбачається, що позивач звернувся до міграційної служби з заявою про отримання статусу біженця лише через півроку з моменту прибуття в Україну, до цього часу у нього була реєстрація в правоохоронних органах. Позивач звертався за захистом в департамент поліції в Кабулі, проте там йому відмовили у допомозі, в м. Кабулі він не залишився жити з огляду на труднощі з матеріальним станом та пошуком там роботи.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, його батько був військовим при комуністичному режимі та був членом Народно-демократичної партії ОСОБА_2, та на теперішній час є військовим пенсіонером та отримує пенсійне забезпечення в ОСОБА_2.

Згідно наказу №50 від 08.08.2006р. Управлінням міграційної служби в Одеській області вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця.

Управлінням міграційної служби в Одеській області складено висновок органу міграційної служби щодо відмови в наданні статусу біженця, в якому наголошується на наступному. Є певні незбіжності та плутання в прізвищі та ім'ям по-батькові заявника. Є сумніви щодо відповідності дійсності обставин справи та посилань заявника на причини виїзду з батьківщини (відсутні підтверджуючі документи та протиріччя розповідей). Особа, яка дійсно рятує своє життя, чи втікає від переслідування, не вибирає для себе країну кращого проживання, а звертається за статусом біженця в першій безпечній країні. Відповідно до загально відомої інформації, в найбільших містах ОСОБА_2 (м.Кабул, Хост, ОСОБА_3 та інш.), діють найбільші групи миротворчих сил та загони міліції, яка створена з місцевих мешканців. В даних районах країни вбачається відсутність незаконних банд формувань та найнижчий рівень криміналу. Із маршруту слідування заявника в Україну, він деякий час перебував в Азербайджані, а візу оформлював в Узбекистані, де міг в установленому порядку звернутися до офіційних органів держави з проханням про легалізацію на їх території. позивач прибув на Україну на легальних підставах з метою працевлаштування. Переслідувань позивача з боку влади не було. Розповідь заявника, ситуація в країні походження, відсутність доказів доводять, що побоювання заявника стати жертвою переслідувань за певною соціальною групою є необґрунтованими.

06.03.2007р. Державним комітетом України у справах національностей та міграції (наразі - Державний комітет України у справах національностей та релігій) прийнято рішення №951 про відмову позивачу в наданні статусу біженця в Україні, про що позивачу направлено повідомлення № 15 від 18.05.2007р. Цим рішенням підтримано висновок Управління міграційної служби в Одеській області та обґрунтовано відмову у наданні статусу біженця посиланням на абз.5,7 ст.10 Закону України «Про біженців».

На думку колегії суддів, така відмова є правомірною та ґрунтується на законі з огляду наступного.

Згідно абз. 2 ст.1 Закону України «Про біженців», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець»включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців», статус біженця не надається особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно абз. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців», оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Абзацом 2 статті 11 Закону України «Про біженців»передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до абз. 7 ст. 11 Закону України «Про біженців», до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців»факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з ОСОБА_2, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Згідно з приписами статті 11 Закону України «Про біженців», орган міграційної служби: реєструє заяву та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їхніми заявами, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця; проводить дактилоскопію особи, стосовно якої порушено клопотання про надання статусу біженця; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про надання їй статусу біженця, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену з батьками, щодо якої заяву про надання їй статусу біженця подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до абз. 1 ст. 12 Закону України «Про біженців», орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Абзацом 3 статті 12 Закону України «Про біженців»передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Відповідно до абз. 1 ст. 13 Закону України «Про біженців», розгляд заяви про надання статусу біженця здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. У разі потреби строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більше ніж до трьох місяців.

Згідно з абз. 4 ст. 13 Закону України «Про біженців», орган міграційної служби разом з органами внутрішніх справ, служби безпеки здійснює перевірку наявності обставин, за якими статус біженця не надається відповідно до абзаців другого, третього і четвертого статті 10 цього Закону.

Згідно з ч. 9 ст. 13 Закону України «Про біженців», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про надання їй статусу біженця, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо надання або відмови у наданні статусу біженця.

Абзац 1 статті 14 Закону України «Про біженців»передбачає, що рішення за заявою про надання статусу біженця приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. У разі потреби строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, але не більше ніж до трьох місяців.

Згідно абзацу 5 статті 14 Закону України «Про біженців», на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця.

Відповідно до абз. 17 ст. 14 Закону України «Про біженців, якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції прийняв рішення про відмову у наданні статусу біженця, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято це рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець»включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_4 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту»від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме ним наводилися суперечливі факти та не доведена їх відповідність дійсності.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Судом встановлено, що позивач звертався за захистом в країні свого походження в департамент поліції в Кабулі, проте там йому відмовили у допомозі, в м. Кабул він не залишився жити з огляду на труднощі з матеріальним станом та пошуком там роботи. Таке звернення не зумовило переслідування його з боку влади.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до Управління міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації. Також, слід зазначити, що позивач мав паспорт громадянина ОСОБА_2 та покинув цю країну легально, без будь-яких перешкод з боку як державних органів, так і недержавних угрупувань, та у наступному в Україні продовжував дію національного паспорту.

Також, позивач вказує на вимагання грошей з боку незаконних банд- формувань, під час зайняттям бізнесом його родини, що підпадає під ознаки кримінальних діянь. Ще одна причина в наслідок чого його родина сплачувала гроші - військове та політичне минуле батька. Але в своїх поясненнях заявник про діяльність свого батька під час проходження їм служби надає загальні відомості. При цьому, батько заявника продовжує мешкати в ОСОБА_2, не потерпає ніяких переслідувань, та отримує державну пенсію, що вказує на соціальний захист країни походження.

Крім того, позивач просить суд визнати нечинним з моменту прийняття рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 06.03.2007р. №951, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця в Україні, в той час як позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця Державним комітетом України у справах національностей та міграції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не мається жодних підстав для висновку про протиправність оскаржуваного рішення Державного комітету України у справах національностей та міграцій від 06.03.2007р. №951, яким на підставі повного та обєктивного висновку Управління міграційної служби в Одеській області було відмовлено позивачу у наданні статусу біженця на підставі абз. 5, 7 ст.10 Закону України «Про біженців», у звязку з відсутністю ознак переслідування позивача за ознакою належності до певної соціальної групи, на яку він послався при зверненні до Управління з питання надання статусу біженця і як особі яка до прибуття в Україні з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість даного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Статтею 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає не суттєвими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Сахак ОСОБА_1 Сідік залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2011 року у справі за позовом Сахак ОСОБА_1 Сідік до державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання нечинним з моменту прийняття рішення від 06 березня 2007 року № 951 та зобовязання надати статус біженця залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Ухвала у повному обсязі виготовлена та підписана 30 січня 2012 року

Головуючий /ОСОБА_5/

Судді /ОСОБА_6/

/ОСОБА_7/