Справа № 190/1556/16-а
Суддя: Резніченко М. С.
Дата ухвалення: 2016-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 190/1556/16-а
Провадження №2-а/190/33/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2016 року м. П'ятихатки

П'ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді Резніченка М.С.,

за участі секретаря

судового засідання Москалець А.В.,

розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до управління соціального захисту населення П'ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

10.08.2016 р. ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати дії управління соціального захисту населення П'ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - Управління) щодо відмови у взятті на облік як внутрішньо переміщеної особи, зобов'язати Управління взяти її на такий облік та видати відповідну довідку, обґрунтовуючи вимоги тим, що на час окупації АР Крим, де була зареєстрована в АДРЕСА_1, вона 29.03.2014 року переїхала до м. П'ятихатки і за домовленістю з ОСОБА_3 зареєструвалася в її будинку по АДРЕСА_2, адже побоювалася втрати права на одержання аліментів та отримання проблем через відсутність реєстрації на території України, втратити громадянство України. В особистих справах поверталася до АР Крим, а 27.10.2015 року на прохання ОСОБА_3 знялася з реєстрації. У квітні 2016 року остаточно переїхала з дитиною в Україну, зареєструвалася по АДРЕСА_3, аби оформити дитину до школи, офіційно працевлаштуватися. Звернулася до Управління з заявою про видачу довідки про взяття на облік, однак їй листами від 04.02.2016 року, 13.07.2016 року і 20.07.2016 року відмовлено з посиланням на те, що вона зареєстрована в м. Пятихатки. Вважає дії Управління протиправними. Просить розглянути справу в порядку скороченого провадження.

Відповідач надав суду заперечення на позов, в яких він просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову, оскільки вважає позовні вимоги безпідставними та не обґрунтованими, посилаючись на наступне. ОСОБА_2 в лютому 2016 року звернулася до Управління для взяття її на облік як особу, яка переміщається з тимчасово окупованої території України. Відповідно до ст. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території Укроаїни та районів проведення антитерористичної операції» під час подання заяви про взяття на облік заявник має подати документ, що посвідчує особу або підтверджує її статус. З наданої копії паспорта ОСОБА_2 була зареєстрована в м. Євпаторія, а з відмітки П'ятихатського районного сектору ГУ ДМС України зареєстрованим місцем проживання є АДРЕСА_2, звідки знята з реєстрації 27.10.2015 року. З 18.04.2016 року вона зареєстрована по АДРЕСА_3. З 22.04.2016 року ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні як малозабезпечена сім'я з дітьми, отримує державну соціальну допомогу з 01.04.2016 року по 30.09.2016 року на загальних підставах як особа, що зареєстрована в П'ятихатському районі. Підстав для взяття на облік ОСОБА_2 немає.

Адміністративна справа розглядається в порядку скороченого провадження у відповідності до ст. 1832 ч. 1 п. 2 КАС України, оскільки вимоги не стосуються прав, свобод, інтересів та обов'язків третіх осіб.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною 2 статті 4 Закону в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року, що набрав чинності з 13.01.2016 року, встановлено, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

В розумінні цього Закону адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій статті 1 Закону.

Відповідно до п. 3 ч. 7 ст. 4 зазначеного Закону у разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, визначених статтею 1 цього Закону (військовий квиток з відомостями про проходження військової служби, трудова книжка із записами про здійснення трудової діяльності, документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно, свідоцтво про базову загальну середню освіту, атестат про повну загальну середню освіту, документи про професійно-технічну освіту, документ про вищу освіту (науковий ступінь), довідку з місця навчання, рішення районної, районної у місті Києві чи Севастополі державної адміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування, медичні документи, фотографії, відеозаписи тощо).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1, виданого 17.02.2002 року виконкомом Заозерненської селищної ради, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 6, 7).

З трудової книжки заявника слідує, що ОСОБА_2 29.08.2014 року звільнена з «Дитячого клінічного кардіоревматологічного санаторію «Бригантина» смт. Заозерне м. Євпаторія АРК (а.с. 8).

Згідно довідки КП «Заожилводоканал» про склад сім'ї ОСОБА_2 № 745 від 13.10.2014 року ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Крім того, довідкою лікарської амбулаторії смт. Заозерне підтверджується те, що з 2014 року ОСОБА_4, 2001 року народження (син ОСОБА_2), перебуває під наглядом лікаря педіатра (а.с. 11), а з 06.10.2014 року по 29.10.2014 року дитина перебувала на лікуванні в КРЦ ДККС санаторії «Бригантина» в м. Євпаторія (а.с. 12).

Адресна довідка № 2313 від 17.11.2015 року, видана ОУФМС Росії по Республіці Крим в м. Євпаторія, вказує на те, що ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_4 зареєстровані в АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Таким чином, факт проживання позивача у смт. Заозерне м. Євпаторія АР Крим на момент тимчасової окупації Автономної Республіки Крим підтверджено наданими нею у відповідності до п. 3 ч. 7 ст. 4 Закону трудовою книжкою із записами про здійснення трудової діяльності, документами, що підтверджують її право власності на нерухоме майно, медичні та інші вищезазначені документи.

Із заявою до Управління про взяття на облік тимчасово переміщеної особи позивач звернулася 14.06.2016 року, тобто вже після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року.

Однак, листом № 2779/03-16 від 20.07.2016 року позивачу було відмовлено у взятті на облік, як особу внутрішньо переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, з тих підстав, що заявник звертається до Управління щодо взяття на облік внутрішньо переміщених осіб з вільно обраного місця проживання з відміткою в паспорті за зареєстрованим місцем проживання АДРЕСА_3, яке не відноситься до території адміністративно- територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, а все те, що чітко не визначено в законах, тлумачиться на розсуд виконавця закону (а.с. 16).

На чергову заяву ОСОБА_2 до Управління листом від 13.07.2016 року № 2675/03-16 знову було відмовлено у взятті на облік внутрішньо переміщених осіб з аналогічним обґрунтуванням цієї відмови. При цьому, у цьому та попередньому листах керівник Управління визнає те, що відповідно до копії паспорта заявника на момент виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення (тимчасова окупація Автономної Республіки Крим), вона була зареєстрована в м. Євпаторія, і в зв'язку з наявністю у паспорті ОСОБА_2 відмітки про місце реєстрації місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, надання доказів факту проживання від заявника не вимагається (а.с. 18).

Отже, внаслідок тимчасової окупації АР Крим позивач втратила можливість приїжджати до місця свого проживання, за яким вона була зареєстрована та де проживала постійно до початку тимчасової окупації АР Крим та на момент її виникнення.

При цьому, відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Таким чином, житло, в якому позивач була зареєстрована та проживала постійно в момент виникнення обставин, визначених ст. 1 Закону, є місцем її проживання.

До вказаного місця проживання позивач не мала можливості повернутися у зв'язку з бажанням уникнути негативних наслідків конфлікту, повсюдних проявів масових порушень прав людини.

Суд, проаналізувавши приписи дійшов до висновку, що особою, яка покинула своє місце проживання є особа, у якої відсутня можливість у будь-який час за своїм бажанням повернутися проживати до місця своєї реєстрації.

Отже, враховуючи, що позивач хоча і виїхала у 2014 році до м. П'ятихатки Дніпропетровської області на проживання, але на момент тимчасової окупації АРК не мала можливості повернутися до свого місця проживання, суд дійшов висновку, що позивач має право на визнання її внутрішньо переміщеною особою.

Згідно п. 1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є документом, який видається внутрішньо переміщеній особі.

Крім того суд звертає увагу на те, що 13.01.2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року № 921-8. Цим Законом внесено зміни до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та виключена норма, яка вимагає наявність обов'язкової реєстрації місця проживання особи на території, де виникли обставини, зазначені в ст. 1 Закону, для взяття їх на облік внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до п. 2 розділу 2 «Прикінцеві положення» зазначеного Закону, Кабінету Міністрів України доручено протягом трьох місяців з дня набрання чинності Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Суд критично ставиться до заперечень відповідача (лист № 530/03-16 від 04.02.2016 року) (а.с. 17) про те, що Управління не має можливості взяти на облік позивача до внесення КМУ змін до постанови № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014 року, оскільки відсутність механізму реалізації права громадянина у взятті на облік, передбаченому Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у зв'язку з невнесенням відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, на яку посилається відповідач, на думку суду не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки Закони України мають вищу юридичну силу ніж постанови Кабінету Міністрів України. Таким чином, у даних правовідносинах відповідач мав користуватися саме положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 7 Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Враховуючи, що відсутність відповідного механізму реалізації законних прав громадян не може бути підставою для відмови у забезпеченні соціального захисту позивача, відповідно до Законів України, суд приходить до висновку, що позивач як особа внутрішньо переміщена з території, де виникли обставини, пов'язані з негативними наслідками збройного конфлікту, тимчасової окупації тощо, має право на взяття її на облік, відповідно до Закону.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що позивачу було неправомірно відмовлено у взятті її на облік як внутрішньо переміщеної особи, суд вважає, що права позивача на взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, включення до реєстру внутрішньо переміщених осіб та отримання довідки про підтвердження статусу підлягають відновленню шляхом покладення на відповідача обов'язку вчинити відповідні дії.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 4 ч.ч. 2, 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст.ст. 3, 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року № 921-8, п. 1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, ст.ст. 2, 6, 8, 9, 11, 69, 104, 122 ч. 3, 159, 160, 162, 163, 183-2 ч. 1 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління соціального захисту населення П'ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про відмову у взятті на облік ОСОБА_2 як внутрішньо переміщеної особи.

Зобов'язати управління соціального захисту населення П'ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області прийняти рішення про взяття ОСОБА_2 на облік як тимчасово переміщеної особи, включити її до реєстру внутрішньо переміщених осіб, та видати довідку про підтвердження статусу внутрішньо переміщеної особи.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня отримання її копії з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.С.Резніченко